IN ILLO TEMPORE

Jana Mišeková

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

Autor obálky

Jana Mišeková

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2021)

Magdaléna Biščová

O knihe

Keď sa Martin Heidegger pýtal načo sú básnici, našiel odpoveď, že básnik je ten, ktorý zakúša v nezdarnom nechránenosť a privádza tak smrteľníkov na stopu bohov, ktorí odišli. Básnik odomyká túto „noc sveta“ tak, že odomyká seba, nahliada aj temno bez nádeje, aby znova zachytil dejúci sa zmysel a odpoveď v tápaní po ňom. Aby pochopil čas tmy ako súčasť svetla a naopak. A načo je nám básnik v tento núdzny čas? „Čas noci sveta je núdzny, pretože je stále núdznejší. Doba už je tak núdzna, že nie je schopná vidieť chýbanie boha ako chýbanie.“

Obsah

IN ILLO TEMPORE 1

O knihe 2

Ambivalencia 4

Stopy času 5

Pokora 7

Ako letí dej 9

Sila chvíle 10

Trpké príčastie 11

Skoro 12

Keď 13

Len 14

Míňame 15

Nádej na dej 16

Posvetská 17

Vek času 18

Tempo nálad 19

Postupnosť 20

Keď spí Blanchot 22

Tok vety 23

Časí sa 24

Nepamäť 25

Keď sa stane 26

Precítiť časosvet 27

Sny samé 28

Vlna trvá 29

Pokým 30

Občas 31

Naraz 32

Pýcha napovie 33

V plynutí 34

Stred 35

Kým je byť 36

Reč 37

In illo tempore 38

V dychu týchto viet 40

Ambivalencia

korene ducha

miesto v umení

svet akoby

akoby stvorený

volá po cítení

zážitku chvíle

píše minúty

i keď nie sú milé

často núdzne a sivé

divé ambivalencie

o vzniku skladby slov

z chaosu keď stal sa tok

rytmus veršov

znaky dôb

keď v našich dňoch

začal chýbať boh

Kiež žiadnym slovom nespôsobím nijaké zlo !

Stopy času

Dá sa povedať čo bude zajtra?

Je isté čo bolo včera?

Za rohom ktorým čaká

mláka z blata?

Čo dialo sa pred hodinou?

Tak silný je ten tlak mať

život a svet pod kontrolou

Tak silná túžba mať čas

ovládať kam až má zájsť

pohyb

nechať sa ťahať

tlakmi v plynúcich dňoch

ako stopy

kreslené pravidlom

Keď voľnou rukou ťahám

čas nemá pravítko

beriem do úvahy všetko

oslobodená chvíľou

a či strnulo niečo

medzi slovom a činom

Naďalej sa v tom hýbem

len nateraz napíšem:

Nech každý skutok na zemi

každý ako posledný

je blažený nádychom

v stopách mojich písiem

V nich nemeriam

nebudem

nenamerala som

len pozorujem,

že všetko vo mne i nie

je rovnako dôležité

i ničotné tak isto

ako všetko iné

a že čas nie je otázka,

ktorú by sme mohli my zodpovedať.

Pokora

Povedzte mi niečo,

čo môžem mať navždy a nestratiť

Povedzte mi,

že mi patrí každý nádych

aj keby to bolo ďaleko od pravdy

už viem,

že iba odpútanosť nám dáva silu milovať

a milovať nie je vlastniť

Tak v nezaujatosti

prekračujem beznádeje a zúfalstvá svetskej lásky

áno bývam spútaná

ale len momentami

Tak povedzte mi niečo

čo môžem mať navždy a nestratiť

Napísala som bolesti,

že ju neviem milovať,

tak ako mňa nemilujú tí,

čo nechcú počúvať

keď mi je do plaču

a tvrdia, že chápu lásku

Zarazia do mňa klin strachu

a keď nevedia ho vytiahnuť

tak odchádzajú

Vzťahujem sa k nim

no zostávam omámená sebou

bdiem tak ako sním

a volám vás k sebe

akoby ste nikdy neodišli:

Pokora nikdy nepovstane zo slov,

poučiek, ani kníh

iba z dní

a cítiť iných

Kiež by tak tie vlákna,

ktorými nás spája

mohli zhorieť ako tabak

a ja len odfúknem ten dym

Ako inak vysvetlím

čo nejde vysvetliť?

Veď sa bojím,

keď sa bojíte

Veď padám,

keď sa viníte

a že sama

už nie som sebou

Keď ľudská forma pomaly vymizne,

už je len medzipriestor

ako čakáreň

na bolestivé tápanie

výčitiek za zlyhanie

A keď myseľ chvíľou stíchne

a ja tu chvíľu stihnem

vďaka vám som cestou,

ktorú nechá bolesť

keď zmizne

Ďakujem,

že cítime to isté

Ako letí dej

V záhradách včerajška

v šere ešte drieme

či s dňom dnes pripláva

záhada.

Denne zo strachu vstávam

či naučia ma počúvať dážď

Dnes

v pološere oblakov

som, akoby som vedela

a než sa znova spamätám

obloha sa stmieva

a sovy hlásia spánok perám

slovám – slzám – stenám

a tie malé čiastočky dňa

poletujúc v mojich očiach

vykypujú do sna

Sila chvíle

Mám strach

keď nenávisť vyhráva

Nenávidia iba slabí

tí, ktorí boja sa báť

neveriac, že snáď

mier dokážu nájsť

domov v slobodách pokoja

zahnať hnev v hmlách

ak svoju myseľ odzbroja

a srdce nepoložia len do boja

za chcenia iných

čo v slabej chvíli

zabudli, že nie sme tak odlišní,

že nie sme iba vinní a nevinní

ale aj medzi tým

často hmlistý

do očí sype sa nám hnev čistý

ako my soľ do rán blízkym

Často v slabej chvíli

keď máme byť my tí silní

Trpké príčastie

Pasívne prijímam silokrivky diania

splývam s riadkami

s číslami hodín

Keby sa sama seba zdám ja

ako medzerami času chodím

zabudla by som čo sa mi prisnilo

a to bolí

V sne nás čas nemá

keď duša učí sa lietať

nepodliehajúc telám

nič viac nikdy nechcela

Pričasto o tom spieva

rečou súbežného sveta

Pričasto hľadiac na svet

akoby bola slepá

Skoro

Čiary na ceste miznú do tmy

noc zvádza boj o posledný dotyk

výrazov plynúcich medzi hory

Niet slov tých

čo uzatvoria tento pocit

do formy času

Niet veršov takých

čo pamäťou vyhasnú

Skôr ako každý z nich

uväzním do sveta hlasu

Je niečo ako my

Je čas a ty

keď svet ešte spí

trvalá adresa chvíľ

Skoro sa nám podarí

znova na ňu doraziť

Keď

Budík odrátava rána

chvíle pre radosti i straty

čas súženia tela, zmeny, čas na hriechy

Nalaďujem šum

šumenie sveta

Keď park hladké povetrie spieva

hmla zastiera úbytok hviezd

nezbieha z cesty

a priťahuje ďalšie svety

tmavé neobozretné

hravo rozpínavé

opojné ako letný deň

Keď zatrasú nami otrasy

už znova nič

len otázky a odkazy

nutná viera v smrť

zvláštna záľuba pre frázy

Hmla je prázdno

keď plynúce nemožno zachytiť do plna

napiť sa dňa do dna

žiť do úplna

keď stále ešte netušíme

ako blízko je nám sloboda

Len

Pondelok

Utorok

Streda

Štvrtok

Niekoľko štvrtkov

Niekoľko cigaretových papierikov

Niekoľko kníh

Niekoľko spisov

Rátame sa na dni

Myseľ na týždne

Pamäť na roky

a plynieme

Ľahko

Ťažko

Nikdy nie nijak

vždy nejako

Nikdy nie nič

vždy niečo

Míňame

Deň ako minúta minutý

Ako rýchlo pominul ľútostný

kiež by chvíľu dal ešte radosti

nelipnú, plynú naše životy

a my?

Chceme si vyberať čo cítiť

V chvíli,

ty čo čerpáš silu z môjho smútku

v zapadajúcich hviezdach vidíš deň

v ľahkých viečkach cítiš sen

prepadám ďalej tomu, že si tieň

mrak čo visí nad

hlavami čo túži stať

potope ich trápenia sa smiať

Pomiň!

Pomiň ako deň!

Odíď keď pociťujem!

Nádej na dej

Cez oblaky presvitli nové otázky

Nové lúče očakávania

Nové predstavy o dianí

V listoch vetra

V zašumení sveta

Nový nádych nech zaspieva

Čo bude?

V nových krokoch húpe sa

Smerom k nebesám

Veď ak

otvorí dvere jeden úsmev

jedna veta

prečo cezeň denne nehľadieť na priepasť

čo fiktívne delí

muža od ženy

od dospelého dieťa

od človeka zviera

Čo nás a nie len mňa

oddeľuje od cítenia?

Láska nie je slovo

Láska je veta sveta

Láska je svet pre nás

Posvetská

Pričasto prázdno tým časom

naplniť obsah do formy

Pátos rituálov

nateraz stratili zmysel ich úkony

a v nich

topí sa podstata dejov

Ako zovšednie dychov deň

čo kedysi svätil našu zem

ako súčasť bežného

rutinného

pohybu – tanca

sprchy – očisty

spevu – hrania

odovzdania

dychu

Ako pľúca naplniť bez nádychu?

Prázdno v rukách nás dvoch

je sveta dej

a v ňom hlasno

nevieme čo nebude

ale jasno v tom, čo ubudne

ak naše dlane

príliš sebou spútané

zabudnú hľadieť na deň

Vek času

Z ticha rána zotrel žiaľ

tajomný okraj

Hnev napísal ďalšiu báj

ťahajúc do obáv

družku svetla

Len dažďa opar

a odznova

je hmla

Ničivá prítomnosť ako dar

plávajúc hore znak

vo vlnách

bez obáv

bez vízie pokoja

bez citu domova

Hnev zbroj svoju má

No čo ak

utopí sa vo víre dychu

v páse zakrytom stuhou

ukryje dýku

a na chvíľku

v poloľahu ťažkých oblakov

ukryje pýchu

Potom vzlietne

presiaknutý tieňmi

Čo ak zostanú navždy na tom istom mieste

lebo svetla deň a čas nepohli sa

Je hmla

odznova

Tempo nálad

Každá poloha života

v nálade svojej sa motá

a zaujme nás

tak,

akoby sama svetom bola

V kolobehoch týchto polosvetov,

deň s nocou sa objíma

v dni idú za svetlom

v noci tma ich schytí zas

Aký život dýchava

v týchto našich dejinách?

Pevne zviazaných každou mierou

čo určuje dej našich smerov

Kam budeme sa upínať?

Nálada v našich dolinách

skoro svetlo polotieňov

držiac naše ľavé rameno

diktuje rytmus v tichých hodinách

našepkáva hrdým nám

ako byť či nebyť sám

kedy byť či nebyť hrdina

Postupnosť

Ostrím si hrany neľútosti

do stratena

aby nebolo vidno,

že nejaké mám

Ľútosť nie je súcit

no ja sem tam

prepadám myšlienkam,

že každý potrebuje

byť načas tyran

načas obeťou

mať moc i bez moci

stáť sám pred sebou

Tak ostrím si rany obeťou

a hádam,

že  moc je sila byť

ale pokora sila prežiť

a prijať,

že i v tých chvíľach

kedy bývam necitlivá

cítim strach

tlak - rovnaký príval,

ktorý ma rozkýva

a odokrýva

čo duša v hĺbke skryla

no zároveň učí ma

otočiť sa

nestáť

padať

hľadieť k tak prostým veciam,

v ktorých vidím svet sa skrývať

a ako sa dáva

raz chrbtom

raz čelom

raz ruku podáva

no v jeho dlaniach

sa odrážam ja

Keď spí Blanchot

Noc patrí svetu

ja patrím spánku

no nevzdávam sa dňa

Keď však spánok zavolá

na to čaro sna

ako činnosť ktorá

sľubuje mi úsvit

a čírosť

tak hľadám dôvod sa zobudiť

Spánok dáva inak byť

núka nachvíľu sa vzdialiť

cez trhlinu vašich tvárí

zabudnúť ich výrazy

minúty čo stáli

v nekonečnom dni

Až do prebudenia

nekonečná

rozptýlená

sprítomňujem noc

aj keď plačem zo sna

aj keď v ňom nahá som

a chodím bosá

nebojím sa zostať

Noc má

sen

toho bdelého posla

ktorý berie ducha hmote dňa

ktorý prinavracia ku hviezdam

moje snívajúce nahé srdce

Tok vety

Začarované listy sa hýbu,

vzduch máva im konármi.

Ako fauni keď chytia lýru,

oprieť sa do vetra,

nech ľútosti odídu

do víru, niekam

nech strachy odletia.

Prosím len o chvíľu

diania čo zmysel má,

ako slová spred činu

čo bodli posvätné väzby,

keď hľadali príčinu

zmätenia zo sveta.

Len prázdno na teraz,

tak ľahučko ľahké

jemné ako súvetia,

čo spievali o láske

bratom, matkám, sestrám.

Kiež tak viem,

sklamanie zo seba

ďalej niesť na perách

a nič nepovedať.

Neochorieť len tak

bez pochopenia.

Ako ľahko zabudnúť žiť život,

ako ťažko keď je srdcu clivo

a pľúca vo vzlykoch

dýchajú tak plytko.

Keď oťaží zátylok

a my pokorne skláňame sa v ticho.

V tej tme tichosti prázdna nás nevyruší nikto.

V zlatom prachu posvätných chvíľok

týchto

tečie nami živo

Časí sa

Znova vidím tváre ľudí

cítim život

húfy holubov v parku

poletujú perá

hľadajúce hniezda

oranžové hradby s rozlukou k slnku

nápev dovidenia

v tom prísľube je nádej

Znova vítam tváre ľudí

chýbal mi ich údiv

údiv, ktorý v nás cit budí

tiché gestá,

ktoré pravda plodí

z úsmevu

Trnava – mozaika sveta

znova som tvoje dieťa

život znova tebou lieta

nech jeho pohyb už neminie ťa!

Nepamäť

Presiahol ma stret s búrkou

nulový stupeň sna

čelom krupobitiu

ktoré bije moju tvár

Takú silu má

až poľaviť sa zdá

ako možnosť jediná

pre zore tohto dňa

Keď vietor zafúka

strom listy rozohrá

nie je nič tak ťažké ako my

pod náporom svojho sna

nie je nič tak ľahké ako my

keď lákame sa odovzdať

a nepamätať až pokým

chvíľa svoj tón dohrá

Keď sa stane

Keď začne život bolieť

strácame vieru

či hory vyrastú z hmly

či zvon ďalší deň odzvoní

či vo svete sú takí ako my

v trápení

Keď spálime si ruku

strácame nádej

či nás život pohne ďalej

či spev vtákov ešte zaznie

či dýcha pre pokoj náš priateľ

či boh neuväznil bolesť v čase

kedy prišla na svet

Keď neprichádza úľava

hľadáme boha

lebo slová stiahnutého srdca

sú slová strachu

Keď sa stane

čosi v pohľade

čo nenávratne sklame

naše duše boľavé

hľadáme postavu zo svetla,

ktorá podáva nám ruku do tmy

a miluje nás

chápe naše zloby

slabosti i stony

v očiach boha sme vraj všetci dobrí

Precítiť časosvet

Slová odomkli

čo svet schoval

keď sme hľadajúc útechu

milovali predstavu

keď sme príliš slabí pre pravdu

zabudli,

že rozum je len ostrov

v nekonečnom mori

Keď sme zabudli

na gesto odovzdania

činy štedrosti

a humor:

úsmev ako dielo,

ktoré zažne svetlo

Zabudli sme let vtákov

priestor medzi oblakmi

a hlboké diery zeme

Medzi nimi

tam niekde v strede

sme

a vyberáme si putá

zabúdame sa odpútať

a vábiť ducha

aby pristúpil ku nám

Zabudli sme,

že slová sú tu aby odomkli

čo svet nám schoval

Sny samé

Zadymila som strechu

plynúcimi snami

V nich píšem po kriede tabulami

básne, v ktorých

ľudskosť zostáva s nami,

a že vidím viac lásky,

že cítim slová

a nestrácam ich

sú slobodné ako nádych

Zvuky z parku patria neznámym

poznám ich diaľky

Stratili sa davy

čo kričia nenávisť

Cítiť viac úľavy

a blízkosť plynie našimi srdcami

Tak taví ľad

a stráca tváre čo smútia

Lietajú vtáci

a voda je všade čistá

život ako kryštál

žiadne stromy nevyťali

dožívajú svoje dni s nami

a medzi ich listami

tak blízko svet zdá sa mi

hlboký a krásny

plný v údive pokojných chvíľ,

ktoré ustáli

stratenú núdzu

Tak je to s nami

Tak je to so snami

Vlna trvá

Plynie plač

z plných očí

ale

nezjavuje sa

uväznený

medzi srdcom a hrdlom

lebo nie je dosť radosti na slová

keďže nejaký môj pocit sa znova

zamotal

v cudzích stopách

a nekričí

je tichý

Tak bezmenná

nateraz sa norím v medzerách

tie tancujú medzi tieňmi

tápam ako v spomienkach

nepatria mi svety

a predsa bolí

ich v sebe nájsť

nemajú mená

a predsa

plynú mojou mysľou

ako more v svojich riekach

kiež tak

zdvihne vzduch perá

na našich strechách

a ramená ovinú

zem celého sveta

keď vlní sa hruďou plač

cítiť je myslieť naopak

Pokým

Ešte sme

asi nestrávili dosť času samy

Nevieme

nájsť hady neviditeľné,

pre ktoré stále viac svet tvoria dohady

než pravdy

Ešte sme

nestrávili dosť času vedou,

aby mohla duša vykročiť naším smerom

Pokým na pokyn strachu

bude sa srdce naďalej báť

zdanlivo strnieme

no skutočne strhne nás vír času

v ňom utopí sa ozvena vnútorného hlasu

a duša naša bude nadarmo bažiť po krídlach,

ktoré tak zdarne pristrihla nám vystrašená chvíľa

Pokým sa ďalej budeme báť dvíhať

tvár k prázdnu hľadajúcemu výraz

upadneme do doby,

ktorá zrkadlí nás

Občas

Strnulí hrôzou

zatvárame oči

pred vlastnou zbabelosťou

Áno

sme aj zbabelí

Občas

občas sme prikrátki

občas príliš zasnení

Ako básniť v núdzny ten čas

víno piť

aby mohli sme chlieb povedať

Občas naraz

už na začiatku

byť odpoveďou na modlitbu svetu

nedusiť sa v hriechu

neodolať úprimnému smiechu

V ťažobe týchto dní

čo rukami tečú

ešte jeden list

ešte jednu vetu

aby sme vdýchli vieru

kde nádej ju skryla nemú

lebo slovo je súhlas

popis

polemika

zajatie

Naraz

Začo žiť

v žilách týchto chvíľ

v čase,

ktorí bude biť a bil

na srdce aby ho prebudil

keď zasypané kamením

zabudlo cestu

Náraz sveta prajem tvojmu svetu

aby prosba o mier

prestúpila každú

i nevypovedanú vetu

Naraz

strať dôležitosť

i seba

Naraz

neprestajnosť síl

čo ti povedia,

že je treba

za činy sa zodpovedať

smrti sa nebáť

a využiť jej rád

vysoký násyp debát

opevnenia tela

Sme deti kameňa

nie kmeňa

spadavé pády

zákony deja

Pýcha napovie

Hanbím sa písať o smútku

z toho, že niečo nemám,

že nie je podľa mojich predstáv

lebo tak úpenlivo utekám

verím, že unikám telám

čo mi nohy stačia,

čo nestačí mne

a tá krkavčia láska

ku všetkému

čo vo vývine

nevie ihneď byť tým, čím je

tak napodobňuje

závidí a šíri hnev

no ja vidím len

ako ublíži mne

ak vôbec viem

celistvosť cez svetlo a tieň

jemnosť a krehkosť tých zmien,

do ktorých vedú premeny mien

udupať do hliny

Roztočiť sa im na bruchu

a potom pustiť ich,

hodiť čo najďalej od pýchy

Princezná pýcha čo s nimi?

V plynutí

Obraz

s niekoľkými vrstvami chvíle

chce dosiahnuť večnosť

zatiaľ čo ona uteká

zradená odhalením

Ešte jej svet mohol

toľko toho povedať

a teraz

v slovách zastavená

mýli sa

vo svojom zlyhaní

míňa sa

s cudzími chvíľami

aby sa našla taká, aká má byť

V ráme chvíľa

zo zachytených dianí

vytrhnutá zo všedných čakaní

čo zrýchliť čas jej pomáhali

Už nezostarne vo večnosti

navždy bude

sama už niečo vraví

Stred

Báseň povedz niečo viac,

o tom, ako nás stráca čas,

čo dokázal by vziať

nekonečno z večna.

Ako ovláda nás?

Ja presvedčená

dokráčať ku hviezdam,

ku snom bez tela,

bez reklám,

čo súc len klam.

Im práši sa z úst

sťahujúc ramená v kŕč:

čo všetko môžeme mať a nemáme.

Čím všetkým budeme lepší oklame,

bez čoho životy sú márne,

ponúkajú nám žiť len v predstave.

Nepravé, neľavé

nepoznajúc svoj stred,

pravý zoznam viet,

čo prežíva nás,

čo silný má hlas,

čo prekoná čas!?

Kým je byť

Kým sa minú slová

chcela by som zdolať

svoju úzkosť z času

Kým živé vety nevyhasnú

pocítiť silu ich hlasu

v tichu

neniesť sveta váhu

Kým sa minú slová

chcela by som dodať,

že nebyť neznamená spásu

len nezabudnúť života dráhu

nemať kľúče

nemať mapu

ako vyhýbať sa strachu

Kým sa minie čas,

ktorý míňa nás

zväčšia sa medzery listov

len stromov nech pribúda

pokým duše splynú nám

vo večných púštnych dunách,

pokým byť

znamená dúfať

Reč

Až hrdlo vlčie stíši mesta čas

v hodinách presype, čo deje sa v nás

do zrnka piesku zachytí sa čas

čo potom hodná reč nás bude stáť?

Čas, večnosť, dejinnosť a snáď

mýtus, čo drámu dokáže zahrať

Báseň už nepatrí do našich záhrad

keď vlci vyjú,

poézia na hrad!

In illo tempore

Vek času

Len Sny samé

Tempo nálad

Ambivalencia

Nepamäť

V náraze

Keď Míňame

Stred

Postupnosť

a Trpké príčastie

Občas

Keď sa stane

z Toku vety

Skoro Posvetská reč

Precítime časosvet

a Ako letí dej

Pokým

Pokora

a Sila chvíle

Pýcha

V dychu týchto viet

Časí sa a Stopám času napovie

Kým je byť

Keď Blanchot spí

a Nádej na dej

Trvá v plynutí

Keď sa ešte časopočet nemeral ručičkami hodín, bol podstatou pozornosti voči plynutiu sveta. Človek prežíval čas vo svojom vnútri a tak dával pozornosť a teda intenzitu rôznym aspektom samého seba. Čas nebol vonkajší a človek choval úctu k plynutiu. Preto sa hovorí, že ľudia stáli k prichádzajúcemu času čelom. Dnes sa človek stavia čelom k času, ktorý od neho odchádza, trpí pohľadom na každodennosť. Ak to chce zmeniť, musí prestať plytvať okamihmi a netlačiť sa prostredníctvom nich dopredu, nezrýchľovať, nemíňať, nenaháňať. Zastaviť každodennú scénu i drámu, pozorovať myšlienky. A ak si nebude vedieť poradiť, na okamih sa stiahne a nechá svoju myseľ blúdiť tichom, bude hľadieť na myšlienky ako na mraky, uvoľní sa a vzdá kontroly mysle. Len vtedy sa času postaví znova čelom, on sa znova stane jeho priateľom a v tichom plynutí piesňou ho znova naplní súzvuk.

V dychu týchto viet

každá báseň začína tichom

a tichom končí

no vnútri

nech zahrmí

ako blesky

v lete

Keď oslepí i rozjasní

zasiahne i uľaví

srdce

rozbúcha i uvoľní

a ak šťastím vie zasmiať sa

je ako dym v dažďových kvapkách

Každá báseň je srdce na dlani

môže byť múdre a smie nás i udrieť

do trhlín ktoré

nechceme uzrieť

No ak už vopred zľakli sme spoveď

slov ako lúče

nech dažde púštne

nie sú len pusté

dajme im uzrieť

Každá báseň začína tichom

a tichom končí

Ak dáme jej len trochu z našich očí

natoľko čo búrkou hora onemená

hmla jej odletí tam,

kam príde ďalšia

čo konca ešte nemá

Table of Contents

IN ILLO TEMPORE 1

O knihe 2

Ambivalencia 4

Stopy času 5

Pokora 7

Ako letí dej 9

Sila chvíle 10

Trpké príčastie 11

Skoro 12

Keď 13

Len 14

Míňame 15

Nádej na dej 16

Posvetská 17

Vek času 18

Tempo nálad 19

Postupnosť 20

Keď spí Blanchot 22

Tok vety 23

Časí sa 24

Nepamäť 25

Keď sa stane 26

Precítiť časosvet 27

Sny samé 28

Vlna trvá 29

Pokým 30

Občas 31

Naraz 32

Pýcha napovie 33

V plynutí 34

Stred 35

Kým je byť 36

Reč 37

In illo tempore 38

V dychu týchto viet 40