Tiene minulosti

Matúš Alexander Lavrík

Obsah

Tiene minulosti 2

Obsah 3

Kapitola prvá - Dozvieš sa to od iných 4

Kapitola druhá - Aj zlé veci sú na niečo dobré 9

Kapitola tretia - Svet naruby 17

Kapitola štvrtá - Staré koľaje 23

Kapitola piata – Aj v živote má byť poriadok 32

Kapitola šiesta - Po smiechu býva plač 45

Kapitola siedma - Hotový „cvokhaus“ 56

Kapitola ôsma - Dohadzovač 67

Kapitola deviata - „Sľubná“ kariéra 75

Kapitola desiata - Potešenie v živote treba 86

Kapitola jedenásta - Don Juan Karol 97

Kapitola dvanásta - Rýchly pád smerom nadol 107

Kapitola trinásta - Noc bojovníkov 114

Kapitola štrnásta - Tiene minulosti 122

Kapitola pätnásta - Začiatok konca 129

Kapitola šestnásta - Nemocnica - rodinný podnik 141

Kapitola sedemnásta - Návrat k prítomnosti 150

Kapitola osemnásta - Konečná - cesta k budúcnosti 163

Záver a poďakovanie 167

Každý z nás si niečo pretrpí, ale dobrá nálada sa dá udržať len v tom prípade, ak si uvedomíme, že aj to zlé je na niečo dobré a možno práve to nás posunie na miesto, z ktorého budeme môcť riešiť ďalšie, dôležitejšie, životné situácie...

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

GKBN

Matúš A. Lavrík

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2014)

111001

Kapitola prvá - Dozvieš sa to od iných

Niektorým ľuďom život pripadá ako prechádzka ružovou záhradou, no iným, iným zas akoby boli začarovaní v krajine zázrakov, z ktorej sa dostanú len veľmi ťažko. Keby si mal človek v skutočnosti zvoliť, ktorým smerom by sa vybral, volil by ružovú záhradu. Aj keď v krajine zázrakov je všetko možné, dosť ťažko sa dá vyhnúť situáciám, ktoré ľudia nechcú. Negatívnym situáciám. Zuzana sa cítila presne rovnako. Ako Alica v krajine zázrakov. Mnohokrát si pripadala voči vonkajšiemu svetu príliš malá na to, aby mohla riešiť tak dôležité problémy, ktoré jej do cesty staval čas a osud. Ale je pravda, že časom a hlavne chybami sa človek učí. Zuzana spravila dosť chýb na to, aby sa poučila, že netreba ľuďom zaslepene dôverovať, ale treba aj trošku preverovať. Overila si aj to, že dôvera medzi ľuďmi je ako sklo. Stačí ak raz padne a je po dôvere. Z tohto dôvodu si nikdy nepripadala ako na prechádzke v ružovej záhrade, ale snažila sa rýchlo vymaniť z domnenia, že sa nachádza v akejsi čudesnej krajine, kde to nepozná. Bola opatrná, hlavne od momentu, ktorý prežila na výlete... Preto volila zlatú strednú cestu, pretože ani jeden zo svetov nebol pre ňu ideálny. Realita bola kruto pravdivá a krajina zázrakov nereálna. Snažila sa tvoriť svoj vlastný svet, trebárs taký, aký si ho vysnívala. Netušila, čoho všetkého sa ešte dočká, keď dosiahne tú povestnú hranicu dospelosti. Bude ešte stále v krajine zázrakov, alebo nájde svoju vlastnú vysnívanú krajinu?

Zuzane ubehol deň v škole veľmi rýchlo. Bol to ten istý deň, deň po výlete, na ktorom sa stal jeden incident. Z počiatku sa cítila trápne, no potom si začala uvedomovať, že ten, kto by sa mal cítiť zle, nie je ona, ale jej spolužiaci. Jej spolužiačka Kamila pripravila v jeden večer plán, ktorým sa chcela pomstiť za to, že Zuzana jej „prebrala“ chalana, pričom to v skutočnosti nebola pravda a Kamila konala dosť impulzívne. Svojim spolužiakom podstrčila alkohol, v ktorom bola malá dávka tabletiek a vďaka ním sa stal alkohol ešte silnejšou „zbraňou“. Momentálne stála pred rozhodnutím, či má ísť na stretnutie so svojím spolužiakom Dominikom alebo nie. V ten večer, keď sa to všetko na výlete stalo, Dominik zaspal a Zuzanu neobťažoval, len jeho spolužiaci si trúfali. Zuzanin vzťah k Dominikovi zachránila len táto skutočnosť. Vo vnútri ju dosť trápila otázka, či to všetko, čo k nej Dominik cíti, je úprimné alebo je to len obyčajný klam, ktorým sa chce odpútať od minulosti s Kamilou.

Potrebovala sa už konečne niekomu zdôveriť a keď prišla domov, prvý na koho natrafila bol Bruno, jej otec.

„Ahoj! Ako bolo v škole?“ opýtal sa jej, keď prišla do kuchyne, kde si nalieval kávu.

„Neviem,“ vydýchla a potom zaregistrovala na sebe Brunov výhražný pohľad.

„Ako to, že nevieš? Nebola si...“

„Dobre, dobre,“ skočila mu do reči. „Nerozoberajme to! Bola som v škole, ale jednoducho všetko mi ide na nervy, nemám chuť vôbec na nič a už vôbec sa sústrediť na nejakú blbú školu,“ vyhŕkla zo seba a zložila si hlavu na stôl. Jemne ju pohladil a sadol si za stôl.

„No veď preto!“ povedal výsmešne, Zuzana len neprítomne zodvihla hlavu a pokrčila nosom.

„Nič sa mi nedarí! Nič!“ vyskočila na nohy a strhla z lavice na ktorej sedela aj tašku, ale Bruno jej ju zachytil.

„Nechceš mi konečne povedať, čo sa deje?“ usrkol si z poobedňajšej kávy a vzal si do rúk noviny. „Rád by som vedel, čo sa deje s mojou dcérou,“ Zuzana chvíľku váhala, no potom sa znova posadila k nemu, oprela si tvár do dlaní a spustila.

„Je v tom chlapec...“

„Ach jaj!“ vzdychol si a Zuzana na neho pozrela. „Presne tohto som sa obávala, že mi nebudeš vedieť poradiť,“ znova vstala, Bruno ju tentoraz uchopil za ruku a posadil späť na lavicu.

„Nemyslel som to tak,“ ospravedlňoval sa jej. „Myslel som na to, že presne toto by raz muselo prísť. Ja som sa tomu tak isto nevyhol,“ snažil sa ju upokojiť, ale jej reakciu vôbec neočakával.

„S chlapcom?“ udivene sa na neho pozrela a otvorila ústa.

„Ale prestaň, Zuzana! Čo si o mne myslíš?“

„Chceš sa vážne rozprávať, alebo nie?“

„No ja nechcem o tom hovoriť, ale ty ma nútiš, aby som ti to povedala,“ naklonila hlavu, ktorú mala opretú o ruku a pozrela na neho a zatvárala oči, pretože bola unavená.

„Tak prosím,“ položil šálku kávy na podložku a ukázal rukou na dvere. „Ak nechceš, tak mi to nehovor! Ak je to ale niečo intímne, tak by...“

„Oci, prosím ťa!“ skočila mu znova do reči. „Hádam viem, čo môžem a čo nie! A okrem toho je to iba o tom, že sa neviem rozhodnúť, či mám dať dotyčnému chlapcovi šancu alebo nie... Dosť ma to trápi, pretože on o mňa prejavuje záujem, ale ja stále netuším, či to len hrá, alebo to myslí naozaj... Vieš, začal si raz dávno s Kamilou,“ pohladila mu ruku na znak toho, aby sa na ňu nehneval.

„S tou tvojou kamarátkou?“ prerušil ju, no Zuzana ho umlčala pohľadom a pokračovala.

„Len neviem, čo si mám o tom všetkom myslieť! Je to hrozne komplikované a myslím si, že celkovo láska je celá komplikovaná.“

„Vieš,“ naznačil jej, aby prešla k nemu a sadla si mu na koleno. „Ono je celkovo láska veľmi komplikovaná a nielen tá. Komplikovaná je celá tvoja fáza života a všetko to, čo sa predtým stalo, ťa ovplyvňuje v tvojich rozhodnutiach, ale môžem ťa ubezpečiť, že ja ti na sto percent verím a viem, že by si nespravila nejakú hlúposť a rozhodneš sa najlepšie ako vieš,“ žmurkol na ňu a chytil ju za ruku, ktorú mala položenú na stole.

„Hm, asi máš pravdu,“ pootočila sa k nemu, aby mu videla do tváre. „Je to naozaj komplikované a myslím si, žeby som si to mala rovno vydiskutovať s chalanom ktorého sa to týka! A môžeš si byť istý, že ja by som nikdy nespravila niečo, čoho by som si nebola vedomá, alebo by som to sama nechcela.“

„No počkať! Kam týmto mieriš?“ odtiahol ju od seba a pozrel na ňu spýtavým pohľadom.

„Nemyslela som to inak, ako som to skutočne povedala,“ žmurkla na neho, svižne sa postavila a zobrala si do ruky svoju školskú tašku.

„Len aby to tak skutočne bolo!“ pohrozil jej prstom a ona na neho vyplazila jazyk. Musela sa usmiať, pretože jej to celkom aj pomohlo. Vyrozprávala sa a všetko ju aspoň tak hrozne neťažilo. Odchádzala do izby, keď sa zastavila a vrátila späť ku dverám kuchyne. Nakukla dnu.

„Inak nevieš, kde je Sofia?“

„Netuším, ale vravela, že má niečo v meste vybavovať a išla k doktorovi,“ žmurkol na ňu, Zuzana zavrtela hlavou a zmizla. Bruno veľmi dobre vedel, že sa chystala niečo pre ňu na narodeniny kúpiť, ktoré bude mať síce až o mesiac aj pol, ale vedel aj to, že nemala rada, keď ju niekto pri nákupoch otravoval. Položil mobil späť na stôl a zahĺbil sa do novín, ktoré mu už „vychladli“. Mnohokrát sa vďaka práci učiteľa dostal k oddychu len poobede.

Zuzana pomaly vybehla po schodoch, keď začal zvoniť telefón, ale schválne ho prehliadla a v duchu jej preblesklo, že by to mohol byť Dominik. Na chvíľku zastala, no potom pokračovala ďalej do svojej izby. Zhodila tašku na posteľ, pustila vežu a vložila CD Zuzany Smatanovej. Dnes nemala na pláne nič iné, len spraviť domáce úlohy na pondelok, pretože cez predĺžený víkend chcela mať pokoj. No a nakoniec sa chcela venovať sama sebe, pretože to zanedbávala a preklínala sa za to. Najviac jej bolo ale ľúto toho, keď jej zrak padol na gitaru stojacu v rohu. Zamračila sa na seba v zrkadle, že nemá na nič čas a už vôbec nie na to, aby chodila na hodiny spevu a gitary. Ťažko si vzdychla, prehrabla si vlasy a rozhodne vyšla z izby, keď vrazila do prichádzajúceho Bruna.

„Niekto ti volá,“ oznámil jej, snažiac sa prehliadnuť bolesť, ktorú mu spôsobila, keď mu vrazila rukou do brucha. Zobrala si mobil a svoje plány nechala na chvíľu ležať bokom a vrátila sa späť do izby.

„Prosím?“ ohlásila sa a zaplesla za sebou dvere.

„Ahoj! To som ja Dominik. Naozaj by som už rád vedel, ako si sa rozhodla s tou dnešnou schôdzkou! Platí, či nie? Mám si robiť nejaké falošné nádeje?“ Zuzana prevrátila očami a prehodila si vlasy dozadu, pretože sa akurát zohýnala, aby zodvihla papierik, na ktorom bolo číslo šoféra autobusu - Ondreja, ktorý sa stal na istý čas jej psychológom.

„Dominik, vieš,“ na chvíľku stíchla a premýšľala, čo povedať, aby sa z toho vykrútila. „Povedala som ti predsa, že ja ti zavolám, keď sa rozhodnem. A neboj nezabudla by som na to.“

„Takže to znamená nie?“ náhle ju prerušil chladným tónom s náznakom sklamania v hlase.

„Nepovedala som ani áno a ani nie. Mám tu ešte nejaké povinnosti, ktoré musím spraviť a potom sa ti ozvem! Budem končiť,“ povedala potichu a bez toho, aby sa Dominik rozlúčil, zložila telefón. Zuzana sa len udidene pozrela do zrkadla na svojich dverách, položila telefón na nočný stolík pri posteli a vyšla do kúpeľne.

Mala na pláne, že sa odmaľuje, pretože doma nebola práve najšťastnejšia, keď mala na sebe vrstvu make-upu. V ruke stále držala číslo na Ondreja a uvažovala o tom, či mu predsa len napíše. Padol by jej dobre taký rozhovor, cez víkend na kofole, na ktorú ju pozýval, ale nakoniec položila papierik na kraj umývadla a pozerala na seba v zrkadle. Pozvoľna sa odličovala, keď si uvedomila, prečo by to nemohla s Dominikom skúsiť. Hlavou jej vírili myšlienky o tom, že keď už mal snahu jej volať, tak snáď sú jeho city úprimné a nakoniec išlo o nezáväzné stretnutie. Bola na polovicu odlíčená, keď vychádzala z kúpeľne a znova vrazila do Bruna, ktorý sa mierne preľakol.

„Pre Boha!“ Zuzanu to vystrašilo, nevedela, čo sa stalo. „To čo za strašidlo vyšlo?“ ukazoval na ňu prstom, keď ju videl ako má vlasy vo vrkoči a polovicu tváre má rozmazanú.

„Ha-ha-ha, vtipné,“ ironicky poznamenala, odsunula ho na bok a smerovala do izby a on vošiel do kúpeľne.

„Dominik?“ neváhala mu zavolať, pretože sa mohlo jednoducho stať, žeby ju jej odvaha rýchlo prešla. „Predsa len sa môžeme dnes stretnúť... Napíšem ti ešte presne o koľkej,“ oznámila mu a počula ako prekvapene od vzrušenia vzdychol.

„Do - dobre...“ trošku sa zakoktal, nečakala na odpoveď a išla písať sms-ku Ondrejovi, aby „zabila“ dve muchy jednou ranou. Spomenula si, že si nechala číslo na neho v kúpeľni a keď prišla k dverám, počula ako sa Bruno sprchuje.

„Je to v dobrom záujme, tak idem dnu!“ skríkla, otvorila dvere a jedným okom sa pozrela na sprchujúceho sa Bruna.

Obrátila očami a za unikajúcej pary z kúpeľne vyšla von a mierila do izby.

V rýchlosti naťukala správu pre Ondreja a odpoveď nenechala na seba dlho čakať. Ahoj Zuzka. Dnes som mal mať síce voľno, ale stále pracujem, tak môžeš prísť aj teraz a dohodneme sa. Zo Sásovej idem o 15:37, tak nastúp pred domom. Opatruj sa.

Vynikajúco, pomyslela si a napísala správu Dominikovi, že sa o štvrtej poobede sa stretnú pri nákupnom stredisku pri futbalovom štadióne. Hodila mobil do vankúša a pozrela na hodiny. Bol najvyšší čas, aby sa začala obliekať, ak chcela stihnúť autobus. Postavila sa pred zrkadlo na dverách, odlíčila sa a znova sa jemne namaľovala, aby nepôsobila na stretnutí príliš sexi. Pre každý prípad.

Vyšla do rušného sveta s MP3 prehrávačom v ušiach. Práve jej hrala pieseň od Alanis Morissette, ktorú mala tak isto rada. V duchu spolu s ňou spievala pesničku I am a Bitch I am a Lover. V nej sa totiž spieva o tom, ako nemá rada dnešný svet a okrem toho, niektoré časti toho textu na ňu do bodky sedeli. Pod povrchom jej možno niekde drieme anjel, presne tak ako sa to spievalo v piesni.

Došla na zastávku a prezrela si prítomných stojacich, ako k nej vrhli chladný pohľad, pretože sa znova, napokon ako vždy, postavila pred nich. Nevedela prečo, ale vždy jej toto vyčarilo, ak nie úsmev na tvári, tak aspoň v duchu. Chvíľu sa ešte pohupkávala do rytmu už inej piesne a poobzerala sa naokolo. Sama pre seba trošku zakliala, že je také krásne počasie a ona sa ide „prechádzať“ do obchodov. Prevrátila očami a nakoniec si málo spomenula na to, po čo vlastne ide do mesta.

Konečne prišiel autobus a už z diaľky dobre videla, že v ňom sedí Ondrej. Pousmiala sa a nastúpila, pretože sa jej pristavené dvere otvorili rovno pred nosom. Ondrej s typicky dobrou náladou, keď videl dievča, ožil:

„Servus!“ zamával jej. „Kamže kam dievča spanilé?“ Zuzana len otvárala ústa a nestíhala sa čudovať nad jeho básnickým citom. Ten sa len z chuti zasmial, ale zamrazil ho nepríjemný pohľad starej panej, ktorá stála na zastávke a tak isto zazrela aj na Zuzanu. Rýchlo si odkašľal, snažil sa tváriť vážne, ale trhalo mu kútikom úst. Vybavil požiadavku starej pani, ktorá chcela doplniť kredit na cestovnej karte a keď sa Zuzana konečne spamätala, odzdravila sa mu aj ona a nespokojným pohľadom pozerala po starej dáme, ktorá okolo nej namyslene prešla. Aby si náhodou nespravila dieru nosom do strechy autobusu... Pozerala za ňou a zvrtla sa späť, keď jej Ondrej položil otázku.

„No s kým to ideš na rande?“ opýtal sa a letmo si ju premeral. Mala na sebe jemne tielko s krátkymi rukávikmi čiernej farby a k tomu čierne nohavice. Zuzana sa na chvíľku nad jeho otázkou zamyslela a odpovedala otázkou. Vždy vedela, že ak sa chce vyhnúť priamej odpovedi, má siahnuť po možnosti položenia protiotázky.

„Odkiaľ už len vieš, že idem akurát na rande?“ spýtala sa a upriamila svoj pohľad na jeho tvár, ktorá sa zmenila pod vplyvom širokého úsmevu.

„Ja viem o tebe všetko, čo robíš!“ odpovedal so stopercentnou istotou, no tentoraz sa neobťažoval s pohľadom na ňu, pretože vedel, ako bude reagovať. Zuzana si len podoprela hlavu o ruku, ktorú si oprela o lakeť na tyč pred sebou a pozerala na neho. Bez toho, aby sa na ňu pozrel sa znova opýtal.

„Tak, kto je ten šťastlivec?“ pozrel sa do spätného zrkadla, ktoré sa nachádzalo v autobuse, pretože sa približovali k zastávke. „Koho to mám ztrieskat, že mi prebral moje miesto?“ opýtal sa, pozrel sa na ňu a v očiach mu hrali iskričky pobavenia a Zuzane sa od tej jeho vety pošmykla ruka z tyče.

„Vieš čo?“ dala si ruky v bok. „Rob si žarty z inteligentnej plastelíny a nie zo mňa! Mimochodom dostala som ju na Vianoce... Fakt dobrá vec! Ak si nervózny, na sto percent ťa ukľudní! “

„A ako by som sa s ňou asi tak hral? Žuvačka to nie je, jesť sa to nedá, kofola to nie je... Radšej mi kúp traktor,“ ukázal na zbierku pri dverách a Zuzana bez slova odvrátila od neho tvar, narovnala sa na sedačke a potom bolo chvíľku ticho. Prešla radšej na inú tému.

„Keď vieš, čo robím, vieš aj čo si myslím?“ pobavene sa ho opýtala a prezerala si ruku.

„Však vravím, že viem všetko! Teraz si o mne myslíš, že som blázon,“ odhadoval podľa výrazu jej tváre.

„No skoro si sa trafil! Len to slovo blázon trošku pozmeň,“ vyplazila na neho jazyk a pobavene si buchla po nohe a nedalo jej neusmiať sa nad tým, ako Ondra zaskočila. Zmenil znova tému.

„Ale fakt teraz. Kam ideš?“ pozrel sa na ňu a zvodne sa usmial a Zuzana svoje maskované urazenie, z toho, že si z nej robil srandu, odložila na bok.

„Sama neviem... Možno sa ženiem tam, kde by som ani nemala isť a možno len zbytočne plytvám časom a márne dúfam v to, čo sa možno ani nestane,“ vychrlila zo seba a Ondrej sa na ňu pozrel obdivným pohľadom. Videla, že ide niečo povedal, tak mu skočila do reči.

„Jasné, viem, že máš pripravené niečo múdre, však nakoniec vždy sa vieš vynájsť, ale prosím teraz nie,“ oprela si hlavu o okno a pozerala sa na neho.

„Heh, no to mám, ale predsa je v tom chalan, nemám pravdu?“ spýtavo sa na ňu pozrel a ona len neprítomné prikývla.

„Tak dievča to určite nebude,“ sťažka vzdychla si a Ondrej túto poznámku asi najskôr nepočul.

Chvíľu bolo ticho, až nakoniec na ďalšej zastávke, už v blízkosti mesta nastúpila do autobusu najskôr Ondrejova priateľka, pretože sa pritisla bližšie ku sklu, ktoré delilo priestor šoféra a cestujúcich. Zuzana sa chvíľku pozerala von oknom, ale stále vnímala rozhovor Ondreja a jeho známej. Z rozhovoru počula, že žena sa volá Daniela. Zuzana si pomyslela, že také meno by si dala aj ona, len škoda, že novonarodené deti si nemôžu vybrať meno sami. Nuž ale jej zbožným prianím bolo, dať si zapísať druhé meno v deň jej osemnástich narodenín. Sedemnástka sa blížila a s ňou aj prázdniny. Slastne si vzdychla a pootočila hlavu k Ondrejovi a Daniele, keď sa spolu rozprávali. On sa ani nezdá byť nejaký nešťastný a pritom, čo sa všetko človek nedozvie... Premýšľala a zachytila niečo o striedaní služieb, o tom, že jeho kolega Boris vypadol a musí celý deň smenu ťahať on a do toho mu prišla ešte aj nehoda. Začal Daniele hovoriť, čo sa stalo a rukou ukázal na tašku, v ktorej mal krvavú košeľu a nohavice.

Blížili sa k ďalšej zastávke a tak si jeho priateľka sadla vedľa Zuzany vpredu. Keď všetci nastúpili a jeho priateľka nevstávala, tak to využila a poznamenala

„Hm, tak ty si robíš zo mňa srandu a ani ty nie si na tom najlepšie!“ našpúlila pery a periférnym pohľadom zachytila na sebe pohľad jeho priateľky.

„Aby som veci uviedla na pravú mieru, prosím. Ja ho nebalím, na to som mladá a on už postarší. Ale zjavne som mu dobrý objekt na pobavenie,“ vysvetlila Daniele a tá sa len usmiala. Zuzana nepredpokladala, že na prvý krát jej môže byť niekto tak sympaticky.

„Tak to som rád, že tu nestrieka krv! Tej som mal dnes dosť!“ povedal znenazdajky Ondrej.

„Hm. Tak to si musel byt riadne hladný. Čo sa ešte o tvojich úchylkách nedozviem...“ pokrútila hlavou a počula, ako sa Daniela smeje.

„Haha, vtipné! Ja hovorím o vážnych veciach!“ pozrel do spätného zrkadla a potom späť na cestu. Zuzane to pripomenulo nehodu z detstva, ale nechcela si na to spomínať.

„A čo sa to vlastne stalo?“ nedalo jej to a musela sa opýtať.

„Dnes, keď som sa vracal do roboty, lebo ma zavolali namiesto kolegu, som prechádzal popri podchode. Keď som videl ako sa nejaký blázon rozbehol za ženskou a buď ju nechtiac zhodil zo schodov alebo čo, mal som dosť,“ naznačoval rukou pád o ktorom akurát hovoril. „Potom som len videl ako padala dole schodmi. A ten hajzel sa ani nezastavil a bežal od nej preč,“ pozrel na uchvátenú Danielu, všimol si Zuzanu, ako si chytá ústa a pokračoval.

„Najhoršie na tom bolo, že tú ženskú som ráno viezol. Bola cela natešená, že ide do nemocnice, pretože s manželom čaká dieťa!“ vysvetľoval im a pri tom gestikuloval rukami až chvíľami púšťal volant. Tieto slová Zuzanu ovalili ako lopata po hlave a zbledla. Daniela na odľahčenie situácie zažartovala, no Zuzana to nevnímala. Rýchlo sa pretiahla popod tyč a postavila sa na schody a vyhŕkla na Ondreja.

„Myslím, že sa volala Sofia...“ pozrel na Zuzanu, ktorá zbledla ako stena a musela si sadnúť rýchlo na schodík, pretože by sa bola zrútila. Znova vyskočila, akoby zle počula.

„Ako sa volala?!“ kričala, až sa otočili niektorí cestujúci a pocítila v hrudi strašný pocit, ktorý jej zvieral všetky vnútornosti a cítila, ako jej srdce začalo prudko biť. Ondrej na ňu len uchvátene pozrel, chvíľu rozmýšľal a videl, ako na neho Zuzana neustále pozerala.

„Čo sa ti robí, Zuzana?“ náhle sa jej opýtal a Zuzana mu počula v hlase starosť, ktorú ale veľmi nevnímala.

„Ja... Ona... Ona je moja matka,“ vysúkala zo seba a Ondrej inštinktívne prudko zabrzdil na zastávke.

„Čože?!“ opýtal sa a vyvalil na ňu oči. Zuzana sa len postavila a bez rozlúčky náhle vyšla von na zastávku, sadla si na lavičku a chytila do ruky telefón. Nevedela, čo má skôr urobiť. Vrátiť sa k podchodu? Vytočila však Brunovo číslo. Mal tak bezstarostný hlas a v pozadí mu hrala rocková hudba, že Zuzanu to natoľko dojalo, že spustila plač a správu, ktorú sa dozvedela mu oznámila. Letmo sa pozrela na odchádzajúci autobus a privrela oči, akoby dúfala, že sa to všetko zmení. No márne. Vedela, čo všetko je v tom, že Sofia „spadla“ zo schodov. Je v tom aj život ešte nenarodeného súrodenca a fakt, že Sofiu začala brať ako vlastnú matku.

Kapitola druhá - Aj zlé veci sú na niečo dobré

Zuzana zničene sedela na lavičke zastávky a mala na tvári nasadený utrápený výraz. Nevšímala si ľudí, ktorí prechádzali okolo nej a pozerali sa na ňu ako na takého posledného človeka, čo žobre o peniaze. Teraz momentálne prosila o pomoc, aby sa Sofii nič zlé nestalo a nenaplnili sa obavy toho, čo si v pamäti premietala. Nechcela obracať hlavu doľava, pretože len niekoľko metrov od nej bol ten podchod, kde sa to všetko stalo. Prevracala si v rukách nervózne mobil a pozerala, koľko času už ubehlo od toho, ako volala otcovi. Kde toľko trčí?! Však už je to pomaly dvadsať minút! Ak by sa ešte niečo aj jemu stalo, tak ja... radšej rýchlo tieto myšlienky zahnala, pretože jej prebehli po chrbte zimomriavky.

Po kratšej chvíli, ako vstala z lavičky a pozerala sa smerom odkiaľ mal prísť, videla, ako sa k zastávke rúti po dlhej rovnej ceste auto. Bolo to ich auto. Prudko zabrzdil na zastávke, až sa zdvihol kúdol prachu. Jedna stará pani sa začala oháňať rukami, aby ten prach od seba zahnala a Zuzana, ako nastupovala do auta, nevnímala, čo za ňou kričala.

„Čo ti to tak dlho trvalo?!“ spýtala sa podráždene a to, že Bruno mlčal ju ešte viacej podráždilo. „Hm, tak fajn teda... Jedná sa o Sofiu a ty ešte meškáš!“ vyhŕkla a na to Bruno reagoval neočakávane a prudko zabrzdil pri výjazde na cestu, ktorou sa mali dostať k nemocnici.

„Okamžite prestaň, alebo si vystúp! Nebudem tu počúvať takéto reči, pretože si myslím, že na to nie je vôbec vhodný čas! Tak láskavo zavri ústa a radšej buď ticho!“ udrel do volantu a pridal tak prudko, že Zuzanu na okamih vtislo do sedačky. Chrbtom ruky si utrel tvár a pozrel sa nervózne na hodinky na zápästí.

Cestou do nemocnice bolo medzi nimi mučivé ticho, ktoré rušili iba zvuky mesta, po tom, ako Zuzana otvorila okno, pretože by od hnevu asi praskla. Zaskočilo ju to, ako na ňu jej vždy milý otec „vyskočil“ a nechcela sa tomu radšej venovať, pretože vedela, že by ho iba viacej podráždila. Uvedomila si, že v tej chvíli sa to hodilo asi najmenej. Bruno prichádzal k nemocnici sa obzeral sa naokolo

„Do čerta! To teraz akože nikde nenájdem miesto na zaparkovanie?“ zaťal zuby a Zuzana sa po ňom nechápavo obzerala.

„Prosím, aspoň jedno, prosím,“ prosíkal, až nakoniec našiel jedno blízko novinového stánku.

„Ešte aj toto... Do riti, ešte aj toto!“ zakričal nahlas a zaplesol za sebou dvere. Zuzana po chvíľke z toho, ako ostala v šoku z jeho správania, vyšla z auta a nervózne do nej nakričal.

„Mohla by si si pohnúť? Či tu mám čakať do rána, kým z toho auta vylezieš?“ prešľapoval na mieste a Zuzana sa na neho celú dobu len udivene pozerala a snažila sa držať s ním krok, keď sa blížil ku vchodu nemocnice, ale stále za ním zaostávala. Chcela, aby sa to všetko v tomto momente skončilo, chcela, aby to bol len zlý sen, chcela... Ani sama vlastne nevedela, čo chce. Zastala, rýchlo sa obzerala naokolo a srdce jej stále neprestávalo biť ako splašené. Po chvíľke toho, ako tam stála, sa zviezla na zem a potom už nevnímala nič. Len to, že sa dostala do akéhosi... sna?

„Ahoj zlatíčko!“ oslovila ju žena v bielom plášti. Zuzana len zvráštila obočie a jej čelo preťala vráska. Ruky si dala pred oči, pretože ju oslepila silná žiara vychádzajúca spoza ženy. „Mami, si to ty?“ spýtala sa a jej hlas sa ozýval na všetky strany, priam jej to trhalo ušné bubienky.

„Áno, som to ja... Ja,“ ozýval sa hlas a nebolo jej vidieť do tváre. Zuzana síce omdlela, ale bola si istá, že to bola jej matka Andrea.

„Mami! Neodchádzaj! Prečo si prišla, čo chceš?“ kričala a v hlave vnímala ako sa svetlo, z ktorého Andrea vystúpila vytrácalo a jej myseľ zahaľovala len tma. Zuzana začala rozhadzovať rukami a zakričala.

„Mama!“

„Ukľudnite sa. Nič sa nedeje, nesmiete sa namáhať!“ povedala jej mladá sestrička, ktorá jej akurát svietila baterkou do očí aby skontrolovala zrenice a roztrasenými rukami jej chytila zápästie, aby zmerala pulz. Ležala na lôžku, v ambulancii a nikde naokolo nevidela otca. Bola zmätená a snažila sa posadiť. Keďže jej to sestrička nedovolila, ešte chvíľku si poležala.

„Môžem sa opýtať, kde to som?“ pozerala sa na mladú ženu, ktorá mala krátke hnedé vlasy zopnuté do malého vrkoča. Na očiach mala okuliare, ktoré jej na krehkosti pridávali. Bola jemne namaľovaná a na tvári mala jemný úsmev, ktorý Zuzanu na chvíľku zaplavil pocitom tepla, no potom si uvedomila, prečo vlastne leží v ambulancii pohotovosti.

„Ste v ordinácii!“ usmiala sa a naznačila jej, aby sa posadila. Jemne ju chytila za ruku a pomohla jej.

Zuzana si sadla na lôžko, obzrela sa okolo a do nosa sa jej dostal typický nemocničný zápach. Pozrela sa do okna, z ktorého na ňu cez polorozpadnuté žalúzie svietil lúč slnka. Pripadala si malátna a veľmi slabá. Prostredie nemocnice nemala ani kúsok v láske.

„Čo sa mi vlastne stalo?“ zamračila sa, chytila sa za hlavu a trošku s ňou zo strany na stranu pokrútila.

„Najskôr vám prišlo zle, z toho, čo sa vonku deje. Je tam teplo, tak sa tomu ani nečudujem... Teraz máme takých prípadov veľa!“ usmiala sa a ešte pre istotu, chvíľku pri nej stála a počula ako vošiel do miestnosti lekár.

„Tak, mladá dáma! Musíte len veľa a veľa piť, pretože ak nám budete takto odpadávať ako jablká zo stromu, tak vás tu budeme mať na dennom poriadku!“ povedal jej milý doktor a nadvihol jej bradu, aby sa jej pozrel do oči aj on. Zuzanu na chvíľku oslepila žiara z baterky, ktorou jej do nich zasvietil a potom potriasla hlavou.

„Však už ste mi s tým blikali raz do očí a teraz zasa?“ protestovala a pokračovala. „To nie je kvôli nedostatku vody mám taký pocit... Je to kvôli niečomu inému,“ pošúchala si ruku a prešla si po leukoplaste, ktorým mala zakrytú malú ranku po odbere krvi.

„A poviete mi vy lepšie definíciu toho, čo vám asi tak môže byť?“ lekár sa posadil za široký drevený stôl a sestrička podišla bližšie k nej, podala jej pohár vody a nejakú tabletku. Zuzana sa ani nepýtala čo to je a zapila ju. Hádam vedia čo robia a ak ma otrávia, tak som aspoň blízko záchrany... Ale čo to trepem... Prečo by ma chceli otráviť?! zatriasla hlavou, aby odohnala myšlienky a odpovedala doktorovi po prehltnutí tabletky.

„Vo svojej podstate, prišla som sem s otcom, pretože sa stalo niečo mojej mame,“ vzdychla si a doktor si na niečo spomenul.

„Áno jasné!“ lúskol prstami. „To ste vy... Váš otec sa ospravedlnil, ale musel ísť za vašou matkou. Povedal, že ak sa vám nepolepší určite príde aj sem.“

No super... A keby sa mi nepolepšilo, tak si na mňa ani nespomenie akože? Zuzane vírili hlavou rôzne sebecké otázky.

„Tak v podstate môžete ísť za vašou mamou, ak sa cítite lepšie. Tu už veľa s vami neurobíme. Odporúčam vám, aby ste išli potom k vašej obvodnej lekárke, aby vám zmerala tlak a ak sa na niečo príde, aby sa to riešilo,“ upokojil ju a vstal, aby jej pomohol vstať.

„Môžete chodiť? Netočí sa vám hlava?“ sestrička sa opýtala a podopierala ju z jednej strany a doktor z druhej strany.

„Nie, nič sa mi netočí, je mi fajn. Len chcem ísť už za mamou,“ vyslovila mierne nervózne svoje želanie a naznačila im, aby ju už nepodopierali.

„V poriadku, tak vás tam teda odvediem. Poviete mi ako sa volá vaša matka?“

Zuzana zastala pri dverách a váhala, či jej to má povedať.

„Sofia Franková.“

„V poriadku, ďakujem. Hneď zistím, kde leží a odprevadím vás tam,“ sestrička sa na ňu usmiala a Zuzana sa predsa len oprela o stenu pri dverách, kým čakala na výsledok, v ktorej izbe Sofia leží. Mladá sestra zobrala v sekunde nemocničný telefón a promptne zavolala na informácie.

Po krátke chvíli vyšla so sestričkou na chodbu a spolu došli k výťahu. Ako prechádzali cez vestibul Zuzana si ju chvíľku prezerala a videla, že nie je o mnoho staršia ako ona.

„Ja som Zuzana,“ predstavila sa a podala jej ruku. „Ale to najskôr už vieš.“

„Ahoj! Ja som Eva,“ sestrička sa usmiala a s vďakou prijala jej ruku a úsmev.

„Asi tu najskôr praxuješ, že?“ opýtala sa, keď nastupovala do výťahu a predierala sa pomedzi ľudí, ktorí vystupovali.

„Veru tak! Treba si urobiť nejakú prax! Chcem byť doktorkou, tak uvidíme, ako to nakoniec všetko dopadne!“ Eva jej vysvetlila svoje zámery a Zuzana sa na ňu len obdivne pozerala.

„No ja by som mohla praxovať jedine tak na patológii...“ zažartovala a Eva sa na ňu len pozrela a potom, akoby to bola bežná vec poznamenala - „že váhaš,“ trošku sa k nej natočila a stlmila hlas. „Ja som tam už bola, nie je to veľká výhra,“ zasmiala sa a stlačila tlačidlo na zavretie dverí, keď vystúpili z výťahu poslední pacienti.

„Čo sa vlastne stalo mojej matke?“ opýtala sa, pošúchala si čelo a prehodila vlasy z pliec dozadu.

„Netuším, ale môžem ti povedať, že je pod dozorom, v dobrých rukách na pomery tohto zdravotníctva,“ milo sa usmiala a pohladila ju po chrbte. Naznačila, aby vyšla z výťahu von. Prechádzali po dlhej chodbe, až nakoniec zahli doľava a Zuzana videla sedieť pred izbou Bruna. V momente ako ich uvidel, vstal, keď Zuzana prišla bližšie, silno ju objal a pobozkal na vlasy. Zuzana mu to opätovala a ostala chvíľku v jeho objatí.

„Ďakujem ti pekne. Hádam sa ešte stretneme!“ žmurkla na Evu a tá jej len mávla rukou na pozdrav. Pomaly sa začala vzďaľovať, až znova zahla za roh spoza ktorého sa vynorili.

„Prepáč mi to, slniečko!“ oslovil ju ako, keď bola malá a musela ho znova silno objať. Utrela si zovretou päsťou slzu, ktorá jej stiekla po líci. Bruno jej chytil hlavu do rúk, pozrel sa na ňu a dal bozk na čelo.

„Prepáč mi to, čo sa stalo... To všetko kvôli mne,“ vzdychol a hladil ju po vlasoch. „Keby som nebol taký ako som bol, tak by si nemusela ísť k doktorovi aj ty,“ držal ju za ruku a Zuzana mu uprene hľadela do očí.

„To nič. Ja som mala toho tiež dosť a okrem toho, je to možno aj niečo s tlakom, nie tvojim zavinením,“ vymanila si svoju ruku z jeho a pošúchala si ruky na ktoré jej fúkal teplý letný vánok z otvoreného okna na chodbe, ktorý sa pohrával so záclonou. Keď sa priblížila k otvorenému oknu videla, že sa nachádzajú vysoko. Nadýchla sa čerstvého vzduchu a dvere, ktoré práve otvorili na Sofiinej izbe spôsobili prievan, ktorý vohnal Zuzane vlasy do očí. Nervózne si ich hodila dozadu a pribehla k dverám izby, pri ktorých stál aj otec.

„Môžete ísť už dnu,“ oznámil im doktor a privrel za sebou dvere, aby zmiernil prievan. „Jej stav je stabilizovaný a nič vážne by nemalo hroziť. Podarilo sa nám ju úspešne prebrať, pretože upadla do bezvedomia následkom slabého otrasu mozgu, ale všetko bude časom isto v poriadku. Má síce zopár odrenín, zlomeninu ľavej ruky a narazené rebro, ale nebojte, všetko bude v poriadku,“ upokojoval ho ošetrujúci lekár a pozrel sa aj na Zuzanu. Bruno akoby nevnímal všetky diagnózy, čo mu lekár povedal a prešiel priamo k veci.

„A dieťa?“

„Zatiaľ sa nám nepodarilo zistiť, čo sa stalo, ale v každom prípade vás budeme informovať! Môžete ísť za ňou, určite sa poteší,“ doktor sa znova usmial a rukou si prešiel po svojich sivých jemných vlasoch, ktoré mu pridávali na vážnosti.

„Ďakujem za informácie,“ Bruno potriasol doktorovi rukou, sťažka sa nadýchol a vošiel do izby za Zuzanou. Pobehla k Sofii a tá len jemne pootočila hlavu k nej a následne k Brunovi, ktorý si stal na druhú stranu a hladil jej ruku.

„Viete o tom, že nemám rada návštevy v nemocnici?“ odkašľala si a pevnejšie zovrela Brunovi ruku. Zuzana sa k nej nahla a pobozkala ju na studené čelo a utrela zaschnuté slzy z kútikov očí.

„Tak to sme mohli dostať aspoň krajšie privítanie,“ Zuzana odhalila rad zubov a Bruno sa na ňu s úsmevom na tvári pozrel.

„Vieš už o tom, čo je s našim dieťatkom?“ pozrela sa s obavami v očiach na Bruna a on jej len pobozkal ruku, vydýchol a následne sa pozrel von oknom poza Zuzanu.

„Vedela som to...“ odvrátila od neho hlavu a oči sa jej znova zaleskli.

„Nie, prestaň!“ ihneď na to jej odpovedal, pohladil jej líce, pustil jej ruku a prisadol si na kraj postele. „Doktor povedal, že ešte presne nevedia, čo sa stalo s plodom, ale určite nám dajú vedieť.“

„Ja to viem už teraz... Čo to asi tak môže byť, keď som krvácala?“ odvrátila znova znechutene od neho tvár a pozrela von oknom na blízky kopec za nemocnicou. Prehltla hrču, ktorá jej zastala v krku.

„Nechám vás samých. Potrebujete sa určite porozprávať,“ navrhla Zuzana, utrela si z kútika oka slzu a Bruno jej len prikývol. Nemusel jej nič hovoriť, aby pochopila, že to bude asi najlepšie.

Zuzana prešla od postele k dverám, strčila si ruky do vreciek na rifliach a chvíľku sa pozrela na Sofiu a Bruna, ako sa nad ňou skláňa. Pokúsila sa o úsmev a vytratila sa z izby. Ako otvorila dvere, znova ju ovial prievan. Zavrela za sebou dvere a podišla k otvorenému oknu na chodbe, kde stála aj predtým. Vytrčila von ruku a nechala vietor, aby sa jej pohrával s dlhými čiernymi vlasmi. Ach jaj... Keď sa človek začína cítiť ako tak šťastne, tak sa musí stať práve toto... Prečo je to zákon schválnosti, že keď je človeku dobre, tak musí prísť to, čo ho poriadne zaskočí a pokazí mu náladu? Môžem si dávať koľko len chcem podobné otázky, aj tak nikdy neprídem na to, prečo to tak je... Stále je tu to prečo, lebo a podobné...

„Nemôžem byť aj ja, do čerta, aspoň raz šťastná dlhšie ako dva dni?“ nahlas povedala von oknom a prechádzajúci lekár sa na ňu len udivene pozrel a keď si Zuzana všimla, že na chodbe nie je sama, stiahla ruky z okna dnu a vyčarila široký úsmev. No dúfam, že to bol psychiater, tak si tu môžem rovno začať hľadať izbu! prešla rýchlo okolo neho, zahla za roh a vydala sa k výťahu. Porozhliadla sa naokolo, pretože si chcela kúpiť niečo na pitie, ale spomenula si na automat, ktorý videla na prízemí pri výťahoch. Neostávalo jej nič iné, iba znova absolvovať cestu dole.

Keď stála pri výťahu a čakala kým príde, podupkávala si a pohrávala sa s vlasmi. Keď sa dvere výťahu otvorili videla v nich jedného chalana, ktorý sa jej na prvý pohľad zapáčil a mal akúsi iskru priateľstva. Bol štíhly a pomerne vysoký s hnedými vlasmi, na očiach mal okuliare s moderným rámom a nasadený záhadný úsmev, ktorý sa Zuzane hneď zapáčil. Niečo si značil, alebo písal SMS-ku do mobilu a pozeral okolo seba. Z výťahu vystúpili pacienti a lekári a Zuzanou len myklo a dúfala, že nevystúpi aj on. To sú práve tie chvíle, kedy človek nechce, aby daný okamih tak rýchlo prešiel.

Načo som do kelu chcela, aby tu ostal, keď aj tak som k nemu otočená zadkom! uvažovala a cítila na chrbte jeho pohľad. Najvhodnejšia chvíľa na to, aby som si našla možno známosť! Ty Veľký, vieš si vymyslieť aj niečo lepšie ako mi zamotať vždy cestu? pozrela sa na plafón výťahu a ako uvažovala, všimla si blikajúcu neonku a zo zamyslenia ju vytrhlo zakašlanie chalana a následná veta, čo vyslovil.

„Môžem prejsť, nižšie to už nejde, jedine, žeby sme sa chceli zviesť na patológiu,“ Zuzana rýchlo odskočila odo dverí ku stene výťahu a zmätene sa usmiala. Počkala, kým vystúpi tajný neznámy a po chvíľke, keď sa začali zatvárať dvere sa spamätala a vystúpila aj ona. Ešte stále sa nedostala do normálu, pretože jej to vždy trvalo o čosi dlhšie a vždy ju vyviedli z miery takýto zaujímaví ľudia a tak prechádzala k automatu so sklopenou hlavou, až nakoniec do niekoho narazila.

„Och, prepáčte, ja som ne...“ nedopovedala, pretože videla, kto to bol, keď sa k nej otočil. Chlapec z výťahu sa na ňu usmial a Zuzana mu úsmev nesmelo opätovala.

„Nemusíš sa ospravedlňovať, nič sa nestalo,“ čakal, kým mu automat vydá zvolený nápoj.

Teraz, alebo nikdy! Vždy som zahodila šancu a hovorí sa, že netreba premrhať šancu, ktorá sa ti ponúka...

„Ja som myslela, že či som ťa náhodou nepoliala, lebo to tak vyzeralo a ani by som sa nečudovala, keby sa to stalo, pretože ja som na to expert, vieš,“ náhle zastavila a prekvapená na neho pozerala, že ju vlastne počúva a neuvedomovala si, ako gestikulovala rukami pri jej vysvetľovaní. Hlavne si neuvedomila, koľko toho narozprávala.

„Ale nie, to je v pohode. Len teraz dávaj bacha, lebo si idem zobrať nápoj!“ zohol sa k automatu odkiaľ si vybral plastový pohárik, usmial sa pre ňu neodolateľným úsmevom a odstúpil, aby si mohla kúpiť svoj nápoj.

„Prosím,“ voľnou rukou jej naznačil aby pristúpila bližšie k automatu. „Teraz môžeš ty,“ odpil si a postavil sa na bok od nej.

„Ďakujem,“ pristúpila bližšie a začala vhadzovať peniaze. Sakra! A teraz by si mohol ešte Ty zariadiť, aby oslovil aj on mňa, pretože ja som sa o to pokúsila! Prosím, prosím...

„Hovorila si niečo?“ spýtal sa a Zuzanu len trhlo, pretože nechápala.

„Hovorila som niečo?“ pozrela na neho s vytreštenými očami a stlačila predvoľbu nápoja.

„Opakovala si prosím. Tak mi napadlo, či sa niečo nedeje?“ usmial sa a oprel sa o automat a prekrížil si nohy. Všimla si, že mal obuté čiernobiele číny.

„Nie, nie... Nie! N - neviem, asi som bola zamyslená,“ odkašlala si. „Dosť často sa mi to stáva!“ postavila sa trošku ďalej od tlačidiel a čakala na svoj ľadový čaj.

„Pozývam ťa na čaj!“ usmial sa na ňu a skrčil svoj prázdny pohár a odhodil ho do koša na plasty.

„To je od teba milé, ale ja už nemám viacej peňazí,“ strčila ruku do vrecka na nohaviciach a dúfala, že tam nájde aspoň posledné drobné.

„No, keď vravím, že pozývam, tak pozývam a platím ja, nie?“ vytiahol peňaženku a nahádzal do automatu ďalšie mince.

„Nemusíš si robiť starosti. Pozri, ty si kúp čaj a ja mám ešte tento svoj,“ ukázala mu opatrne pohár, aby z neho nevyliala. Chvíľu bolo medzi nimi ticho, až sa neznámy opýtal:

„Nejdeš sa prejsť von? Myslím, mimo nemocnice niekam,“ mrkol na ňu a nemusel ju dlho prehovárať.

„No! Mohli by ste sa konečne pohnúť? Lásku si môžete vyznávať aj mimo automatu!“ zakričal na nich nedočkavý pán a odstrčil mladíka nabok.

„Mohli by ste si konečne pohnúť?“ zopakoval posmešne, keď sa vzďaľovali od neho a mierili von. Zuzana sa schuti zasmiala, až trošku čaju vyliala. Prudko zdvihla nohu, aby si ju nepoliala. Podržal jej dvere keď vychádzali a zhlboka sa nadýchla.

„Milujem čerstvý vzduch!“

„A ja nenávidím nemocnice,“ dokončil uvažovanie za ňu a sadol si na blízky obrubník pri trávniku.

„Tak to sme teda dvaja! Nemám to tu rada. Nikdy sa mi síce nič zlé nestalo,“ stíchla. „Ale aj tak to tu nemám rada!“ dokončila svoju myšlienku a odpila si z čaju. Milovala ľadový čaj a hlavne broskyňový.

„No ja tu musím byť, či sa mi to páči, alebo nie,“ zamyslene sa pozrel pred seba. „Môj otec bol šikovný a pri behu si vytkol členok,“ zasmial sa a videl, ako si Zuzana odhrnula pramienok vlasov od úst a zasmiala sa. „Atlét...“ poznamenal a pozrel do zeme.

„Tak ja som tu kvôli inej veci,“ položila si pohárik pod seba a rukami sa oprela o trávnik za sebou.

„A kvôli čomu? Niečo vážne?“ opýtal sa mladík a premeral si ju od hlavy po päty a následne sa oprel vedľa nej aj on. Boli na rovnakej úrovni a Zuzana zatvorila na chvíľku oči a pozrela sa smerom k slnku.

„Ako sa to vezme,“ jedným prižmúreným okom na neho mrkla. „Ani sama neviem, či je to vážne alebo nie, pretože ešte stále nemáme poriadne výsledky... Nikdy nepochopím, ako sa môže také niečo stať a ešte medzi ľuďmi,“ striasla sa a spomenula si na to, čo jej rozprával Ondrej pred tým, ako sa dozvedela, čo sa Sofii stalo.

„Aj tak ešte stále neviem o čom hovoríš. Inak, teší ma!“ strhol sa a narovnal sa. „Ja som Alexander,“ podal jej ruku, len neprítomne mu ňou rukou a naďalej pozerala pred seba.

„A ty si? Si v poriadku?“ náhle sa opýtal, keď videl, že ho neregistruje.

„Ja? Áno som, len som trošku rozmýšľala... Čo si sa pýtal, Alex?“ na prekvapenie použilo jeho skrátené meno.

„Pýtal som sa, ako sa voláš a prečo si tu vlastne,“ zopakoval jej, vrátil sa do pôvodnej polohy v sede, pozrel sa pred seba a vytrhol vytŕčajúcu burinu.

„Ja som Zuzana. Teší ma!“ podala mu opäť ruku a pokračovala. „Som tu vlastne kvôli mojej matke. No - teda mojej nevlastnej matke, ale beriem ju už po takom dlhom čase ako vlastnú,“ odchlipla si z čaju a blažene sa usmiala. „Mala nepríjemný pád, pretože ako som sa dozvedela, niekto ju sotil zo schodov... Najviac ma hnevá to, že čaká dieťa,“ odhodila si malíčkom pramienok vlasov dozadu a pozrela na Alexandra.

„To ma mrzí,“ posunul sa bližšie k nej. „Niektorí fakt nevedia, čo by so sebou robili a potom to dopadne takto. Ja dúfam, že to bude všetko v poriadku, pretože... Jednoducho ja som matku stratil, ešte keď som bol dieťa, a nepoznal som ju... Mrzí ma, čo sa stalo,“ Zuzana mu z očí vyčítala empatiu, keď jej trošku odhalil zo svojej minulosti.

„Nie, to nemusí... Aj tak mi ľútosť v tejto chvíli nepomôže,“ usmiala sa. Postavila a oprášila si zadok, Alexander vstal automaticky za ňou.

„Budem musieť ísť na izbu, pretože návštevy nie sú veľmi dlho a povedala som otcovi, že idem preč len chvíľku. Ale aj tak ti veľmi pekne ďakujem, že sme sa porozprávali, pretože som to potrebovala dostať zo seba. Si fajn,“ zahryzla si do pery a čakala na odpoveď.

„Aj mňa to potešilo. Však napokon som sem ani nemal ísť a dopadlo to inak ako som plánoval, ale aspoň mi rýchlejšie ubehne čas, čo budem čakať na otca,“ usmial sa a zohol sa po svoj pohárik a zodvihol aj Zuzanin a podal jej ho.

„O, áno. Robiť neporiadok by sa nemalo!“ podotkla so smiechom a spolu odkráčali znova do nemocničnej haly k výťahom.

„Je škoda, že sa už asi neuvidíme,“ sklopil hlavu k zemi a Zuzana ho náhle potešila. Ehja, žeby nejaký náznak. Trubka, konaj!

„Tak mi daj tvoje číslo, môžeme si niekedy napísať,“ v duchu si nadávala za to, čo povedala, nesmelo a zmätene z predchádzajúcej vety, čo vyslovila, sa usmiala.

„Jasné, tak si ho odpíš teda,“ vytiahol z vrecka mobil, naťukal na displej čísla, podal ho Zuzane a spolu vošli do výťahu.

„Ďakujem, prezvoním ťa, aby si mal aj ty moje,“ usmiala sa a podržala chvíľku hovor, pokiaľ nezačula zvonenie Zuzany Smatanovej. Srdce jej mierne podskočilo od radosti.

„Máš rád Zuzanu?“ spýtala sa a jej poznámka mu neočakávane rozžiarila tvár.

„Jasné,“ zdvihol palec nahor, „však je to super speváčka!“ pousmial sa a Zuzane to taktiež vyčarilo na tvári úsmev.

„Tak vidím, že najbližšie sa budeme mať o čom baviť,“ zaškerila sa a Alexander sa na to chytil.

„Takže to znamená, že si niekam spolu vyrazíme? Nemyslím na rande, ale len tak, niekde na zmrzlinu, na nejaké stretnutie?“ posledné slovo zvýraznil a Zuzane to evokovalo dohodnutú schôdzku s Dominikom.

Oooo... Do riti! Ja som úplne zabudla na to, že som sa mala s ním stretnúť. Práve preto som išla tým prekliatym autobusom... Do šľaka a ešte raz do šľaka! úsmev jej náhle zmizol a tak isto aj Alexovi, ktorý sa náhle cítil trapne.

„Tak teda nie?“ skleslo sa znova opýtal. Dvere sa otvorili a musel vystupovať. Zuzana bola chvíľku mimo a keď vystúpil spätne si spomenula, čo sa opýtal.

„Jasné, ja sa rada stretnem, len som na niečo zabudla,“ rýchlo mu odpovedala, keď sa dvere zatvárali a Alex stihol prikývnuť. No to som teda zasa raz vyriešila! Aby som ja niečo nekomplikovala! pokrútila hlavou a vyťahovala mobil z vrecka, išla zavolať Dominikovi, aby si to nejako inak nevysvetlil.

Vystúpila z výťahu, rýchlo našla v zozname jeho meno a pristavila sa pri okne na chodbe pri Sofiinej izbe. Zvoní to... No tak, zdvihni to... nervózne sa prechádzala a keď zistila, že jej to Dominik zrušil, vytočila jeho číslo znova. Prekvapilo ju, že už má mobil vypnutý.

„Tak fajn, ty si to tak chcel!“ nevšimla si, že na chodbe nebola sama pretože z miestnosti vychádzal pacient.

„Nie, nešibe mi, nebojte sa,“ ubezpečila ho a vošla rýchlo od Sofiinej izby.

Pri okne stál Bruno a na tvári mal nespokojný výraz a ruky prekrížené na hrudi.

„Ale toto nemôžeme nechať len tak, Sofia! Keď ti to spravil on, tak bude musieť niesť aj následky!“ rozhadzoval rukami a prechádzal z miesta na miesto ako tiger v klietke.

„Prosím ťa, prestaň tu pochodovať! Znervózňuješ ma!“ upozornila ho a do debaty sa priplietla aj Zuzana.

„Stalo sa niečo, o čom by som možno mala vedieť?“

„Stalo sa to,“ rýchlo jej odpovedal na jej otázku, „že Sofia presne vie, kto ju zhodil z tých schodov,“ pozrel na Zuzanu a dlaňou ukazoval na Sofiu.

„A? Kto to je?“ nechápavo sa opýtala a strčila si mobil do vrecka.

„Karol, v plnom nasadení, prosím,“ vydýchol a náhle sa obrátil k oknu, pretože by to nezvládol.

Ach jaj, toto vôbec nie je dobré. Keď sa už otáča k oknu a zhlboka dýcha, tak to neznačí nič dobré... Zuzana si vzdychla a strčila si ruky do zadných vreciek na nohaviciach.

„No, ja si myslím,“ umlčal ju pohľad Sofie, ktorá sa na ňu pozrela s prižmúrenými očami.

„No, ja si vlastne radšej nič nemyslím,“ zdvihla ruky a ukázala prázdne dlane na znak, že sa vzdáva.

„To som rada,“ Sofia sa silene usmiala a Bruno sa k nim náhle zvrtol.

„Ale ja nie som rád!“ oboma rukami ukazoval na seba a hneval sa z ich postoja. „Vy tu otvárate šampanské a jediného, koho trápi, čo sa stalo som vlastne ja?!“

No tak šampanské to síce nie je, ale tak ty zato vystrájaš dosť... Zuzana si pomyslela a prešla k oknu.

„Bruno,“ Sofia zaklipkala očami, „neviem, ako si môžeš niečo takéto myslieť! Možno to tak nevyzerá, ale jednoducho ja nemám silu na to, aby som sa trápila s niečím nepodstatným, keď mňa trápia teraz iné veci,“ nadvihla hlavu, aby ho poriadne videla a potom si zľahka uložila späť do postele.

„Nemyslel som to predsa tak,“ prevrátil očami a prisadol si na posteľ. Po chvíľke ticha vyriekol.

„Podám na neho žalobu,“ Zuzana sa náhle otočila k posteli. No tak to je dobrý vtip toto...Vtipnejší vyhráva, kto je ďalší na rade? Ešte aj po súdoch sa chce vláčiť... Akoby nemal nič iné na práci... Ach bože, niekedy mi fakt tá jeho prehnaná starostlivosť ide von krkom... vzdychla si a Bruno sa na ňu mlčky pozrel a vrátil sa pohľadom opäť k Sofii. Odvrátila od neho hlavu.

„Vieš... Aj keď na neho podáš tú žalobu, tak nám to dieťatko nevráti,“ potichu povedala, čo takmer nepočul.

„Myslíš si, že mňa to netrápi rovnako ako teba? Trápi! A práve preto chcem, aby Karol za to všetko zaplatil! Koľké roky nás už otravuje? Možno by bolo lepšie, keby si troška posedel v chládku,“ prudko sa postavil a prešiel k Zuzane.

„Chcem byť sama... Som unavená,“ Sofia vyriekla poslednú vetu a tým dala najavo, že sa na túto tému nechce ďalej rozprávať. Pritiahla si k brade bližšie prikrývku a pozrela sa na nich dvoch stojacich pri okne.

„Chcem byť teraz sama,“ znova zopakovala a Bruno zaťal pery a bez slova vyšiel z izby. Zuzana tam chvíľku ešte stála a keď vychádzala spýtala sa: „Mám sa pokúsiť mu niečo aj povedať, alebo to mám nechať tak?“

„Nie, nemusíš sa pokúšať o nič, zlatko. Jeho to prejde a príde sám,“ usmiala sa a otočila sa na druhý bok smerom k oknu.

„Oddychuj!“ povedala potichu a zavrela za sebou dvere. Videla, ako sa Bruno na chodbe pred izbou nervózne prechádzal a chvíľku váhala, či mu niečo povie.

„Oci?“ podišla k nemu a rýchlo sa k nej zvrtol. „Idem domov, pretože si musím ešte niečo vybaviť... Ostaneš tu?“

„Ostanem. Dám ti vedieť, ako jej je, keď si oddýchne a aj to o dieťatku,“ pohladil ju po hlave a pobozkal na čelo.

„Ďakujem. Myslím si, žeby si to všetko nemal brať tak tragicky, myslím záležitosti okolo Karola,“ vyriekla a Bruno sa na ňu spýtavo pozrel.

„Karol bol somár a aj ním ostane.“

„To viem už dávno, ale čoho bude schopný nabudúce? Zastrelí ju?“ rozhadzoval rukami a pozrel na ňu so strachom v očiach.

„Myslím si, že toho schopný nebude, pretože,“ radšej svoju myšlienku nedokončila a zvyšok si domyslela - Nebude toho schopný, pretože ju ešte stále asi miluje, inak by jej dal pokoj už dávno... A to som si myslela, že problémy v láske mám len ja... Ako vidím, tak všetko sa komplikuje...

„Pretože?“ spýtal sa nedočkavo a Zuzana mu uhla pohľadom.

„Nechaj tak... Idem domov. Nemocnice na mňa pôsobia deprimujúco,“ otočila sa a pomaly odchádzala.

„Netreba ťa odviesť?“ spýtal sa s výčitkou v hlase, vzhľadom na udalosti, ktoré sa stali pred tým, ako navštívili Sofiu.

„Nie, myslím, že to zvládnem,“ usmiala sa a cúvala dozadu, potom sa zvrtla a stratila sa za rohom. Ako sa zdá, tak všetko sa nám začalo zamotávať... Keď si človek myslí, že ho už nič neprekvapí, tak príde predsa len čosi, čo ho dorazí už úplne... Idem sa spýtať ešte Evy na pár vecí... Však napokon, pravá priateľka by sa možno hodila... Len si musím dávať dosť dobrý pozor, pretože vytváranie vzťahov je u mňa na nulovej hodnote...

Privolala výťah a keď sa dvere otvorili, postavila sa na špičky, či tam nie je aj Alexander, no keď ho nevidela, počkala kým vystúpia poslední pacienti a nastúpila ona. Dvere sas rachotom zavreli a  bola rada, že konečne ide preč z nemocnice. Oprela si hlavu o stenu výťahu a privrela oči. Nechcela myslieť, na to čo sa stalo, no v myšlienkach sa stále k tomu všetkému vracala. Aj keď nechcene...

Kapitola tretia - Svet naruby

Od nehody, ktorá sa stala, prešli necelé tri dni a Bruno všetok svoj voľný čas trávil v nemocnici pri Sofii. Zuzana bola poväčšine sama doma a vedela, že Brunovi treba teraz pomôcť, pretože to všetko sám nezvládne. Sofia nebola doma, mali ju prepustiť do domáceho liečenia až v nedeľu a tak musela pomáhať. Či chcela, alebo nie, vždy si musela nájsť chvíľku čas.

Nebolo tomu inak ani v sobotu, kedy konečne upratala svoju izbu. Sadla si zúfalo na posteľ s utierkou na prach v ruke a pozrela sa von oknom, na slnkom zaliatu ulicu. Dostala chuť vyjsť len tak sama do prírody, s fotoaparátom v ruke a fotiť, čo ju nesmierne bavilo. No na tento deň mala iné plány. Zobrala do ruky mobil a vytočila číslo a čakala, až kým sa neozval obsadzovací tón.

„Čo ten zasa robí?“ pozrela sa nechápavo na displej telefónu a vzápätí jej začal v ruke zvoniť, čoho sa zľakla.

„Čo - robíš? Chceš aby ma porazilo?“ spýtala sa a na druhej strane sa ozval známy hlas.

„Prečo?“ Ondrej sa zasmial, no Zuzane to vtipné nepripadalo, pretože skoro skolabovala.

„Ale len tak, nechaj tak,“ zagánila do telefónu a pokračovala. „Napadlo mi, že sme sa tak dohodli na tú sobotu, žeby sme mohli zájsť na kofolu. Tak ti volám, aby som sa dohodla. Kedy teda mám napochodovať do autobusu?“

„Kedy ti len srdce ráči, ale už teraz bolo neskoro, pretože som akurát prešiel okolo tvojho domu,“ Zuzana sa postavila a bežala k oknu, no videla už len koniec autobusu.

„Jaj, tak videla som ti jedine zadok.“

„Koho?“ nechápavo sa opýtal.

„Myslím teda, zadok autobusu,“ zasmiala a on sa k nej pridal.

„Ale tak počkaj tú hodinku aj pol a potom, keď sa budem vracať späť na sídlisko, tak sa ti ohlásim a počkáš ma na zastávke,“ navrhol jej a ona chvíľku rozmýšľala.

„Dobre, tak to teda spravíme tak,“ súhlasila a odvrátila sa od okna a švihnutím ruky hodila prachovku na stôl.

„To mám dlhšiu prestávku, tak sa môžeme porozprávať o čom len chceš!“ zaznel z telefónu milý hlas a Zuzana si prešla po vlasoch a konček si strčila do úst.

„No tak zasa neplánujem stráviť v autobuse pol života.“

„Čo si hovorila? Zle ťa počujem,“ zamrmlal a Zuzana si vytiahla končeky vlasov z úst.

„Ale hovorila som len, že prídem teda do autobusu a pôjdem na cestu života,“ znova sa otočila k oknu a otvorila ho.

„Dobre teda, tak sa vidíme o hodinu aj pol. A nezabudni tú rumbu a peniaze na kofolu.“

„O rumbe viem, ale o peniazoch na kofolu? Jáj jasné, pozývam a ty platíš, dohodnuté!“ zasmiala sa a rýchlo zložila, aby Ondrej nestihol reagovať.

„Bola by som si myslela, že dnes sa tu sama budem nudiť, ale nakoniec to bude predsa len inak,“ naklonila sa z okna a po tvári ju pohladil teplý, ranný vánoček. Zhlboka sa nadýchla a v tom momente sa vrhla k rádiu. Spustila pesničky, ktoré mala v obľube. Aby jej čas rýchlejšie ubehol, rozhodla sa, že uprace kúpeľňu a povysáva izby na hornom poschodí.

„Niekedy je otrava mať taký mega dom,“ šomrala si popod nos a dala si vežu hlasnejšie, aby ju počula aj do kúpeľne, kde ju čakali povinnosti.

Zuzana už netrpezlivo prešľapovala na zastávke a v ruke držala mobil, na ktorý sa neustále pozerala. Nemôžem sa stále, každú sekundu dívať na ten mobil, veľmi tomu týmto nepomôžem...

Vzdychla a prešla si rukou po vlasoch, otočila sa k novinovému stánku na zastávke a prezerala si časopisy. Po chvíľke prišiel s rachotom a otvorenými dverami Ondrejov autobus. Zuzana sa chvíľku s hlavou na bok pozerala na dvere, až sa pohla k autobusu.

„To ti je až tak teplo, že vetráš?“ svižne vybehla po schodíkoch.

„Nie,“ natočil sa k nej, „to sa mi pokazili dvere na predchádzajúcej zastávke,“ povedal a buchol päsťou do volantu.

„To chce klídek. Počula som, že na nervy je dobrý cukor. Daj si Rumbu!“ než stihol zareagovať vtisla mu do ruky čokoládku.

„Sadni si na chvíľku, kým prídeme na konečnú, lebo mi ešte vypadneš,“ prosebným pohľadom na ňu pozrel. Zuzana sa bez slova posadila dopredu, kde ju počas cesty ovieval teplý vánok.

„No tak hovor. Čo máš nové?“

„Však vidíš, pokazené dvere,“ ukázal na dvere a pozrel na ňu popod obočie.

„To čo bol toto za pohľad? Už sa ani nečudujem, prečo nefungujú,“ vyplazila jazyk, no jemu nebolo veľmi do reči.

„Dnes mám ťažký deň. Nič sa mi nedarí,“ sťažoval sa a Zuzana si podoprela rukou hlavu.

„Mohol si mi povedať, že nemám chodiť.“

„Ale tak vieš... Neprídem hádam o čokoládku a ešte aj kofolu s tebou,“ usmial sa a Zuzana dodala.

„Hlavné je, že ťa ten tvoj zmysel pre humor neopúšťa,“ oprela sa a mlčky čakala, kedy dôjdu na konečnu zastávku.

„Tak a sme tu! A ani to nebolelo, netrvalo.“

„No ani neviem. Jediné, čo teraz viem, je, že mi nejako vyfúkalo z hlavy vedomosti,“ potriasla si prstom v uchu a vystúpila za Ondrejom. Stlačil malú páčku na zavretie dverí, ale zatvorilo sa len jedno krídlo.

„Do kelu tam naraz, teraz tu idem koľko čakať?“ hovoril sám pre seba a Zuzana odstúpila nabok. Zatlačil dvere nasilu, oprel sa bokom o ne a zavrel ich zámkou.

„Dávaj potom pozor, keď budeš tie dvere otvárať, aby ti zámka nevyrazila tretie oko,“ povedala a prehrabla si vlasy.

„Potom to otvoríš ty, nie?“ podpichol ju a zasmial sa. Len neskôr si všimla, že odišiel a tak pobehla za ním.

„Ja ťa počúvam, spusti!“ prehodil, keď vchádzal do známeho baru na sídlisku.

„Je fajn, že ma počúvaš, ale hádam nechceš, aby som išla sem,“ zastala pred dverami. „Však je to tu ešte horšie, ako na stretnutí fajčiarov po dvadsiatich rokoch! Dymové signály indiánov sú oproti tomuto nič,“ zaháňala sa rukou a Ondrej ju ťahal dovnútra.

„Nebuď rozmaznaná a vrav. Ja ťa počúvam,“ začala obzerať po bare a povedala.

„Tú vetu som už dnes raz počula a ... Kde, do pekla, zasa si?“ zamračila sa, keď zistila, že jej zasa zmizol.

„Tak po častiach to možno aj dokončím, ak ma teda budeš konečne počúvať a niekam zasa neodbehneš!“ znechutene sa zatvárila a mávala rukou pred nosom.

„Ja ťa predsa...“

„... počúvam! Už tretí krát,“ dokončila za neho vetu a len mlčky si odpil z pohára.

„Tak už spustíš? Prestávku mám len hodinovú.“

„A o čom sme vlastne chceli hovoriť?“ zarazila sa a Ondrej na ňu neveriacky pozrel.

„Mám ti to začať reprodukovať?“ spýtal sa.

„Koho chceš reprodukovať?“

„Však teba nie?“

„A to ako?“ Zuzana nevydržala a začala sa smiať.

„Ach Bože!“ chytil sa za hlavu. „Načo ty zasa myslíš?“ spýtal sa jej a oprel sa o operadlo.

„No... Na reprodukciu,“ narovnala sa na stoličke. „Teda mi to pripomenulo sexuálnu výchovu, čo sme nedávno mali v škole,“ uškrnula sa a Ondrej na ňu mrkol.

„Tak kde sme to skončili?“ spýtala sa a on si len odkašľal.

„Však sme ešte ani nezačali,“ podpichol ju a Zuzana na tú poznámku nereagovala. Spustila, čo ju trápilo.

„Dobre teda tak počúvaj.“

„Ja ťa počúvam...“ flegmaticky povedal a zasmial sa, no Zuzana len na neho zazrela a spustila.

Bruno so Sofiou alebo skôr Sofia za Brunom vyšli z nemocnice a bola nesmierne rada, že odtiaľ odchádza. Pri pomyslení, že tam mohla ostať dlhšie, pridala do kroku, a dobehla Bruna, ktorý sa pred ňou ponáhľal.

„Hej!“ zakričala za ním. „Ani ma nechceš počkať?“ opýtala sa, pristúpila k nemu z pravej strany, keď jej dával veci do kufra auta.

„Chcel som Ti predsa odložiť veci, tak nemôžem byť na dvoch miestach naraz,“ odpovedal jej na otázku a Sofiu znepokojil jeho chladný tón v hlase.

„Aha,“ zarazene sa pozrela do zeme a vzchopila sa. „Len ono by to šlo, aj keby si išiel so mnou,“ pozerala, ako nastúpil mlčky do auta a po chvíľke, ako stála von pristúpila k nemu.

„Prečo si ku mne taký odporný?“ pozerala pred seba a opatrne sa pripútala a dávala pritom pozor na ruku v sadre.

„Ty si prvá začala. Ignoráciou!“ vyčítal jej. „Prišli sme o dieťa a ty reaguješ, tak ako reaguješ,“ udrel rukou do volantu a v tej chvíli mu pravou rukou uštedrila facku. Chytil si líce a naštartoval auto.

„Nerozumiem, ako si môžeš, do pekla, myslieť takéto veci!“ opätovala mu jeho rozhorčenie. „Ja to všetko robím len preto, aby sme nestrácali nádej! Lenže asi si ani nevieš predstaviť, ako ma to vo vnútri bolí,“ hovorila so slzami v očiach a prešla si rukou po bruchu. Nereagoval na to, len prudko vyštartoval spred nemocnice.

„Fajn... V pohode,“ ostro preťala ticho, ktoré viselo vo vzduchu. „To som si práve myslela, že budeš v týchto chvíľach mojou oporou,“ zavzlykala a utrela si slzy. Stále mlčal, až po chvíli prehovoril.

„Nebudem spokojný dovtedy, kým ten hajzel nebude za to trpieť tak ako my.“

„Tak ako my?“ smutne s nepochopením na neho pozrela. „Jedinému, komu ubližuješ som tu ja a to tým, čo hovoríš. Vieš si predstaviť, čo by to bolo? Asi nevieš,“ odvrátila od neho hlavu do okna. Nadýchol sa, pretože išiel niečo povedať, ale nenechala ho hovoriť.

„Karol je psychicky labilný. Myslíš, že by išiel do basy? Odvolal by sa na testy a všetko by skončilo, respektíve začalo od začiatku a bolo by to ešte horšie,“ potiahla nosom. „Okrem toho, to nám naše dieťa nevráti,“ dokončila vetu a zložila tvár do dlaní. Rozplakala sa. Chcel na to reagovať, chcel ju utešiť, ale otázka, ktorá v ňom zostala mu to nedovolila. Prekvapila ho informácia, že Karol je psychicky labilný, pretože o tom mu nikdy nepovedala.

„Ha!“ zavrtel nechápavo hlavou. „Ešte lepšie je to, že to o Karolovom stave som sa dozvedel len teraz. Prečo?“ pozrel v rýchlosti na ňu a ona na neho.

„Si odporný. Ničomu nechápeš?! Ešte máš na mňa nejaké výčitky?“ rozhodila rukami. „Ja som to nevyťahovala len preto, pretože tieto staré rany ma skutočné bolia a nechcela som, aby náš vzťah narúšal niekto tretí, kto do neho nepatrí. Mohol si to už za tie roky vedieť. A smiem vedieť, prečo si to teraz použil proti mne?“ mlčala a čakala na jeho vysvetlenie. Pokračovala: „Keď sa človek nachádza v takej situácii ako je, tak vtedy je schopný zájsť aj takto ďaleko, no od teba som to teda nečakala,“ sklonila hlavu a napravila si sadru. Naďalej mlčal.

„Áno,“ takmer zatlieskala. „Niekedy je lepšie čušať a tým dať najavo viacej ako slovami. Ďakujem ti!“ povedala poslednú vetu a v aute nastalo ticho. Bolo počuť len zvuk motora a zvuky, ktoré sa šírili z vonka. Bruno pridal, aby boli čo najskôr doma a aby konečne unikol tej deprimujúcej situácii, ktorá medzi ním a Sofiou nastala. Bolo to pre neho ťažké ospravedlniť sa, pretože ešte stále sa nevedel spamätať zo straty nenarodeného dieťatka, na ktoré obaja tak dlho čakali. Každým dňom mal pocit, že pôda pod nohami je neistá a nevie, čo ho z minulosti ešte dobehne. Zomkla ho panika a hlavou mi začali víriť otázky, kto vlastne Sofia je a či vie o nej všetko, čo by ako jej manžel vedieť mal.

„Takže, toto je tvoj problém,“ povedal Ondrej a odložil pohár kofoly nabok a s predstieraným záujmom o tlačoviny prevrátil stranu.

„Možno sa to zdá, ako malichernosť, no v skutočnosti je to ‚len‛ podraz od priateľov.“

„Áno, ja tomu rozumiem,“ v rýchlosti sa na ňu pozrel a znova sa zahľadel do novín.

„No a čo bolo s tou Kamilou a jej priateľom, ktorý má súvis s tebou?“ opýtal sa a zdalo sa, že sa trafil presne do čierneho.

„Ide o takú vec. Neviem jednoducho, ako si usporiadam svoje vzťahy,“ odpila si a čakala, ako bude reagovať.

„Nepozeraj na mňa, pretože ja v podstate neviem, aké vzťahy to vlastne sú,“ ani nezdvihol hlavu od novín, aby sa presvedčil, že Zuzana od neho čaká radu.

„Je to vlastne taký malý problém. A v podstate vieš, že ja už pomaly musím ísť?“ rýchlo zahovorila a Ondrej ju chytil za ruku a mávol hlavou na nedopitý pohár.

„To hovor seberovnému a nie dospelému. Chcela si niečo, tak to teraz pekne dokonči.“

„No áno, no teraz, ako sa tak na to pozerám, mi to príde veľmi divné o tom hovoriť. Jednoducho je v tom, ako vo všetkých vzťahoch to isté.“

„Jaj, ahá. Takže láska v tom je... A čo aký je?“ Zuzana si prešla od rozpakov po vlasoch a odpila si z pohára a nenapadne prikývla.

„Tak na čo teda čakáš? Spusti!“ pobádal ju a obrátil zvyšok tekutiny v pohári do seba.

„Mala by si si pohnúť, pretože ako vidíš ja som už dopil,“ už asi tretí krát ju popohnal a s prižmúrenými očami sa na neho pozrela. A to som si myslela, že sa vyhnem akémukoľvek psychickému nátlaku... Potriasla hlavou a pokračovala.

„Ja som iba žartoval, tak ako to teda je?“

„Sú v tom dvaja chalani,“ vyriekla a zakryla si tvár rukami, aby nevidel ako sa hanbí.

„Tak, a v čom je ten problém?“ opakoval sa a Zuzana vykoktala.

„Jeden problém je ten, že je to na prvý pohľad a druhý je taký dlhodobejší a ja som krátkodobo na viacej krát nerozhodná!“ usmiala sa a Ondrej sa zatváril zmätene, no spustil.

„A čo tak sa rozhodnúť, podľa toho, ktorý z nich ti venuje viacej pozornosti?“

„V akom zmysle?“ nechápavo sa opýtala. Prevrátil očami a vysvetlil jej to.

„Jednoducho, žena by sa mala tešiť a ich úlohou by malo byť potešiť ťa. Samozrejme ide o to, že zasa to netreba preháňať, pretože potom, ako to býva zvykom, budú ženy rozmaznané, ale tak chápeš ma, nie?“ pozrel na ňu a očakával, že nebude rozumieť.

„Heh, akosi ani nie. Do kelu, môžeš mi to povedať nejako normálne a nie tak, aby som tomu čoraz menej a menej rozumela?!“ vyhŕkla na neho a jeho to teda z miery nevyviedlo.

„Nechcel som ti povedať, žeby to malo byť priamo cez posteľ, ale je to len jedna z alternatív,“ nakoniec sa dostal ku koreňu veci a Zuzana na neho vyvalila oči.

„Toto snáď nemyslíš vážne?“ zhlboka dýchala a premýšľala. No tak je najvyšší čas odísť, lebo ak by ešte pokračoval ďalej, asi by som ho zabila... Tak a ide sa preč...

„Tak a ide sa preč!“ zopakovala nahlas a vstala od stola.

„Ale veď počkaj, Zuzana!“ chytil ju za ruku, no ona sa vytrhla a vyšla von na čerstvý vzduch.

„Zuzana!“ kričal za ňou a rýchlo vstával od stola, vytiahol peniaze, zaplatil za kofolu a vybehol za ňou von.

„Ak si o mne myslíš, to čo si myslíš, tak sa ku mne ani nepribližuj,“ stála od neho asi dva metre s rukou napred a Ondrej sa pohol k nej.

„Stoj!“ Vyzerám fakt nebezpečne s tou peňaženkou v ruke! No nebolo jej do smiechu.

„Ja som to vôbec nemyslel tak, ako to vyznelo! Čo tak sa vrátiť späť do autobusu a tam ti to vysvetlím?“ obraňoval sa a približoval sa k nej.

„Myslím, že si povedal všetko. Radšej pôjdem! Normálnu radu som ani nečakala,“ povedala sklamane a kopla do prázdnej PET fľaše, ktorá bola pohodená na zemi. Sakra, sakra a ešte raz sakra! Trepem sa ako blbá sem, aby som vyriešila aspoň niečo a on si o mne myslí, že som šľapka, do čerta! A takto sa to ešte viacej skomplikovalo... Bože, som ja ale naivná, že dám na prvé stretnutia a pritom vykvákam všetko možné, čo by som si mala nechať sama pre seba! Jasné, za to všetko môže moja hlúpa povaha... Zbytočne dôverovať a čo z toho? Nie je priateľ ako priateľ...

„Do čerta!“ zanadávala nahlas a stará pani, ktorá išla okolo nej, sa na ňu len znechutene pozrela.

„No čo? On si myslí, že som šľapka,“ vysvetlila jej, ani sa nezastavila. Pokračovala ďalej a stará pani sa za ňou pozerala. Podišla k Ondrejovi, ktorý ešte stále stál pred barom a v ruke držal mobil.

„To si o nej fakt myslíte? Ja si to myslím tiež, aj tak dokonca vyzerá,“ povedala stará pani a začala sa usmievať.

„Viete starká,“ opätoval jej hraný úsmev, „ja si to vôbec nemyslím, len to vyznelo inak ako som to myslel,“ vysvetlil jej a pohol sa k autobusu a stará pani za ním zakričala.

„Tak to ste jej teda dali! Že sa nehanbíte takto hovoriť o takých poctivých dievčatách!“ hrozila mu prstom, no Ondrej sa len za ňou obzrel a mávol jej, aby to už viac nerozoberala.

Zuzana úplne vytočená z posledného rozhovoru vypla mobil, strčila si ho do vrecka a vyťahovala si zo svojej príručnej kapsičky kľúče. Na chvíľku zastala pred dverami a pozerala sa na cestu, po ktorej každé ráno chodila. Tak to som teda dopadla... Aaa, prečo som nesedela doma a radšej si neobsekala prsty pred tým, ako som niečo napísala alebo vytočila nejaké číslo... zazúfala si a potom sa vrátila späť do reality.

Vošla do domu a všimla si, že zámka je zamknutá na jednu západku a prekvapilo ju, že Sofia a Bruno sú už doma. Prechádzala do obývačky, popri tom si položila na skrinku pri dverách kľúčiky a cestou sa vyzula. Došla do obývačky a videla Bruna, ako si vyberá zo skrine fľašu s alkoholom. Toto hádam nemyslí vážne... Pocítila ako jej zabubnovalo srdce, zarazila sa a chvíľu otca pozorovala. On si ju všimol už dávno, no nijako ho to neprekvapilo. Pritisol si fľašu k telu a bez slova prešiel popri nej do kuchyne a položil pijatiku na linku.

„Môžeš mi povedať, čo chceš robiť?“ spýtala sa neveselým hlasom a oprela sa plecom o zárubňu. Nespokojne si skrížila ruky na hrudi a čakala na vysvetlenie. Naďalej mlčal. Zuzana len obdivne zahmkala a dočkala sa reakcie.

„Mlč!“ prudko sa k nej otočil. „Prosím, buď radšej ticho! Nemusím ti nič vysvetľovať!“ Zuzanu tieto slova zaboleli ešte viacej ako inokedy. Privrela oči a pri tom šoku vykoktala:

„Kde je Sofia?“ spustila ruky vedľa tela a urobila krok dopredu. Nakoniec si to rozmyslela a zastala pri chladničke.

„Sofia,“ odmlčal sa, keď vyťahoval pohár zo skrinky nad umývadlom, „je vo svojej izbe,“ dopovedal a Zuzana sa už otáčala smerom ku schodom a pochodovala k ich izbe. Cestou len nechápavo krútila hlavou a utrela si slzu, ktorá sa jej objavila v kútiku oka. Zaklopala na dvere a z vnútra sa nikto neozval, no napriek tomu vošla dnu. Zbežne si prezrela izbu a videla nepopravenú posteľ a Sofiu, ako stojí pri okne a pozerá sa na nebo.

„Môžem vojsť?“ potichu sa spýtala a Sofia nepatrne pozrela na stranu a následné na ulicu.

„Už si aj tak vošla, ale môžeš. Deje sa niečo?“ opýtala sa, pretrela si tvar a otočila sa k nej, pretože stála len kúsok od postele. Zuzanu prekvapilo, že Sofia plakala a bolo to v podstate vzájomné, pretože ju tiež prekvapili slzy v jej očiach.

„To by som sa rada spýtala ja teba,“ po chvíli odpovedala na otázku a Sofia si bez slova sadla na posteľ a naznačila jej rukou, aby si prisadla.

„Mrzí ma to...“ Sofia si s ťažkosťou na prsiach vzdychla a prevrátila oči k stropu. Zuzana sa na ňu len neprítomne pozrela a čakala vysvetlenie.

„Čo, čo ťa mrzí?“ prisunula sa bližšie k nej, aby prehĺbila dôveru medzi nimi.

„Potratila som,“ povedala rozľútosteným hlasom a pohladila si brucho. Začala plakať a Zuzane sa do očí tiež nahrnuli slzy, keď ju v takomto stave videla. Bez slova sa k nej bližšie prisunula a silno ju objala. Sofia jej to opätovala a hladila ju po vlasoch. Zavzlykala a keď sa Zuzana upokojila po chvíľke spustila a Sofia sa od nej odtiahla, utrela si tvár a venovala jej pozornosť. „Otec mi robí starosti.“

„Keď som prišla domov, tak som videla, ako si vyťahuje fľašu alkoholu a,“ nemusela to ani dokončiť, Sofia tomu porozumela. V rýchlosti na ňu zažmurkala a z mihalníc sa jej skotúľala slza.

„Pôjdem za ním,“ pošepkala, pokúsila sa o úsmev a Zuzana náhle vstala.

„Ďakujem, pretože ja nemám na to silu. Bojím sa!“ zavrela oči a prešla k dverám. Pootočila hlavu, aby videla Sofiu, potom zmizla vo dverách a potichu ich za sebou zavrela. Prešla do svojej izby, stala si k oknu a zamyslela sa. A ja som myslela len na svoje problémy a vôbec som netušila o tých ich problémoch. Pane, prosím ťa o to, aby sa nestalo to, čo kedysi v minulosti... Ja už nechcem viacej trpieť... Ale jasné... Všetko sa ukáže až časom, ale prosím, nech je ten čas čo najkratší. Nestačí to čo sa stalo? oprela si hlavu o rám okna a po chvíľke prešla za stôl, vytiahla svoj notes a začala písať text „Keď sa ti svet otočí na ruby“ . Keď svet otočí sa ti naruby, máš toho plné zuby. Ohliadaš sa okolo, no niet na blízku nikoho. Svet tak hrozne bolí, keď dáva nepresne góly. Trafí vždy do duše hĺbky, kde pocitov sú rôzne hŕbky. Keď znenávidíš svet, nevykvitne z toho kvet, nezasadíš úsmev, pociťuješ len hnev... Len dávaj dobrý pozor, keď tvoj svet otočí sa naruby.

Kapitola štvrtá - Staré koľaje

Sofia bola unavená a vysilená, ale predsa zišla po schodoch a mierila do kuchyne za Brunom. Ako schádzala, pretrela si oči a postavila sa do dverí kuchyne. Bol práve otočený k oknu s pohárikom alkoholu v ruke a druhou rukou si nervózne poklepkával po linke.

„Fakt to chceš znova začať?“ opýtala sa a v momente sa ku nej otočil. Jej hlas mu v ušiach doslova zaburácal. Len letmo na ňu pozrel, prešiel k fľaši a nalial si ešte za pohárik.

„Zuzana ťa poslala?“ opýtal sa a otvoril fľašu a na zem mu padol vrchnáčik. Zohol sa po neho a priblížila sa k nemu.

„Nie,“ zložila si nespokojne ruky na hrudi. „Nikto ma neposlal,“ podišla k nemu a chytila mu ruku. Bruno si ju z jej zovretia vytiahol a prešiel s pohárikom znova k oknu. Sofia sa len zarazene za ním pozerala, ako si pomaly odpíjal z pohára v ktorej bola tekutina hnedej farby. Striaslo ju.

„Povieš mi, prosím ťa, čo sa to v poslednej dobe deje?“ preglgol a pootočil hlavu k nej a potom späť k oknu a po chvíľke riekol.

„Ja som ti to už vysvetlil. Myslím, že ak chceš niečo zmeniť, tak by si mala o tom premýšľať.“

„A ja som ti povedala, čo si o tom myslím. A ešte niečo... Zabudol si, čo si Zuzane sľúbil? Sľuby by sa mali dodržiavať!“ podotkla a prudko sa ku nej obrátil.

„Zuzanu sem teraz nepleť!“ zadívala sa mu do očí a Bruno uhol pohľadom.

„A koho sem mám pliesť? Znova Karola?“ rázne na neho vyštekla ale potom sa ovládla, pretože ju pichlo v bruchu.

„Fajn. Ako chceš! Ale ja som si myslela, že budeš rozumný a pochopíš to, čo sa stalo, a nebudeš celú vinu hádzať na mňa,“ išiel niečo povedať ale Sofia ho umlčala vystretým prstom. „Mlč!“ povedala zúrivo. „Nemusíš ani nič hovoriť, stačia mi tvoje pohľady a viem čo si myslíš. Ja sa snažím, no jediné k čomu to vedie je to, že sa viac a viac trápim a to nielen kvôli sebe, ale aj kvôli tebe. Pochop, ja ťa nechcem stratiť!“

„Takže už aj kvôli mne?“ buchol päsťou o linku.

„Prosím ťa, nekrič. Znova ničomu nerozumieš? Nechcem, aby sa opakovalo to čo v minulosti. Prosím,“ zopla ruky a posunula sa trošku dozadu.

„Tak ku mne nezaujímaj postoj, akoby som bol ožran, keď si dám jeden pohárik!“ vyhŕkol a Sofia pokrútila hlavou.

„Sám si to teraz priznal? Ja som chcela len, to aby si si to skutočne rozmyslel, pretože, ako si mi raz dávno sám hovoril aj predtým to bol „jeden“ pohárik,“ zaťal päsť a Sofia pootočila od neho hlavu.

„Sám si rozmysli, čo vlastne chceš, pretože takto neubližuješ len sebe, ale aj ostatným naokolo. Tým, ktorých máš rád,“ dopovedala a kráčala ku schodom a keď zašla za roh, počula ako zanadával. Zastala a zvrtla sa na schodíku, aby sa k nemu vrátila. Zámer jej sám prekazil, pretože hodil fľašu o zem. Alkohol ostriekal stenu a črepiny sa rozleteli po celej dlážke kuchyne a pár ich vyletelo aj na chodbu. Zľakla sa tej rany, no nechcela sa už vracať a cestou si vzala telefón ležiaci na konferenčnom stolíku, po ktorý sa nahla cez zábradlie. Vrátilo ju to v spomienkach na dobu, keď žila s Karolom. Obávala sa presne toho, aby sa to neopakovalo. Spomenula si na to, keď jej raz Ema - Brunova matka, povedala, že keď sa bude cítiť skutočne na dne, má zatelefonovať. Možno práve teraz bola tá vhodná chvíľa na rozhovor.

Aj napriek tomu, že prešiel týždeň sa nič nezmenilo. Zuzana stále chodila s divnými pocitmi a aj napriek tomu, že sa jej Ondrej snažil niekoľkokrát dovolať, nezdvíhala a v tejto chvíli sa ani nemala s kým podeliť o svoje pocity. Sofia s Brunom mali dosť svojich problémov a uvedomovala si, že keby ich začala riešiť spolu s nimi, tak by to bolo možno ešte komplikovanejšie. Ubíjalo ju síce to, že sa v poslednej dobe viacej medzi sebou hádali, no najprv si chcela usporiadať svoje „vnútro“ ona a potom pomáhať iným. Však nakoniec sama si zopár krát overila, že pomáhať, keď človek nemá skutočne náladu a má mnoho svojich problémov, sa neoplatí. No určite ju netešilo to, keď sa jej rodičia každý deň hádali, tak ako to nepoteší iných, keď vidia, ako sa hádajú dvaja ľudia, ktorí si celý život k sebe hľadali cestu a sľubovali si vernosť v dobrom aj v zlom.

Bola sobota a Zuzana sa konečne dočkala vysnívaných prázdnin a toho, na čo tak dlho čakala. Dostala konečne predmaturitné vysvedčenie a o rok ju čakala skúška dospelosti. Sobota bola aj čas, kedy mali ísť jej rodičia na návštevu k Eme, pretože si to sama stará mama želala. Sofia možno čo to tušila, no Bruno sa nedozvedel o telefonáte z večera alkoholového excesu. Celý čas medzi nimi vládla len „tichá domácnosť“ a ak chceli prísť načas k Eme a vrátiť sa späť ešte v ten deň, museli vyraziť skoro ráno.

Zuzana sa zobudila na zaplesnutie dverí na dome a v momente bola na nohách. Ponáhľala sa na chodbu skontrolovať, či skutočne odišli. Bolo skoré ráno a keď uvidela, že ich auto zmizlo na križovatke, tak sa vrátila späť do postele a pre istotu si pustila mobil a nechala si ho na nočnom stolíku pri posteli. Zavrela oči a ani nevedela ako a znova zaspala.

Po dvoch hodinách opätovného spánku s prižmúrenými očami pozerala na mobil, ktorý jej oznamoval, že jej prišla SMS - správa. S hlavou stále na vankúši sa natiahla po mobile a prečítala si ju. Ostala milo prekvapená a hneď ako videla meno od koho správu dostala, posadila sa na posteli, pretrela si rýchlo oči a čítala.

Ahoj Zuzka. Hádam ti nebude vadiť ak ťa pozvem dnes na chvíľku do mesta, aby sme si trošku podebatovali a niekde pri zmrzline oslávili koniec roka. Čo ty na to? Alexander.

Zuzana neváhala a odpísala na správu, že súhlasí a s úsmevom vstala z postele, natiahla sa a prešla k oknu. Slnko začínalo pekne svietiť a pomaly sa začala na tento deň tešiť. Nečakala správu práve od neho. Myslela, že to bude ktokoľvek iný, ale on? Ale stane sa väčšinou to, čo najmenej očakávame, alebo to čo si želáme? Zuzana ani sama nevedela, čo očakáva, no na druhej strane si nebola ani istá, tým čo si vysnívala. Ako sa vtedy rozprávala s Ondrejom na kofole, priznala sa mu, že sa do Alexandra zamilovala na prvý pohľad, ale nevie sa rozhodnúť medzi Dominikom a Alexandrom. Na nálade jej to veľmi nepridávalo, no trošku sa jej predsa len zlepšila.

Keď už bola myšlienkami pri Dominikovi, prišlo jej na um, že sa nejako dlho neozval. V škole si ju akosi nevšímal a stále sa nedostala k tomu, prečo sa vtedy s ním nemohla stretnúť. Nedal si to jednoducho vysvetliť a ona bola takej povahy, že sa nesnažila za každú cenu človeku vnucovať. Nechávala veľmi veľa veciam voľný priebeh a možno práve to bolo to, čo ju mnohokrát deprimovalo, pretože sa to z ničoho nič na ňu nahrnulo ako lavína pocitov a nevedela sa spod nej vyhrabať. Z myšlienok ju vytrhol telefonát od Alexandra, ktorý znova skutočne nečakala.

„Ahoj! No tak ako pozerám na display telefónu, tak súhlasíš s tým našim stretnutím, ale nepovedali sme si ešte kde a kedy. Tak čo ty teda navrhuješ?“ Zuzana ostala na chvíľku v pomykove, ale rýchlo sa vrátila späť k podstate.

„Hmm, čo by si tak povedal na jednu kaviareň v centre mesta o jednej?“ Zuzana si začala obtáčať vlasy okolo prsta, keď stála pri okne a čakala na odpoveď.

„To je dobrý nápad, ale tých kaviarní je tu trošku viacej, tak v ktorej presne?“ zmätene sa opýtal a Zuzana mu všetko vysvetlila.

„Len sa ty neboj v ktorej. Počkáš ma pekne na zastávke pri nákupnom centre a potom sa pekne prejdeme! Však je krásny deň, čo povieš?“ pozrela von z okna a tvár jej pohladili lúče slnka.

„Jasné, fajn nápad, tak teda o jednej na Štadlerovom. Teším sa!“

„Aj ja, aj ja. Zatiaľ sa teda maj,“ hodila mobil na posteľ a od radosti sa potočila až nakoniec dosadla na posteľ. Musím nejako zistiť, či má nejakú priateľku a ak nie, tak potom... usmiala sa a rýchlo vyskočila na nohy.

„To bude teda ideálne manželstvo u tvojej mamy, ak budeme takto mlčať aj u nej,“ Sofia prehodila po dlhšej chvíľke ticha v aute, keď smerovali spolu s Brunom k Eme na návštevu.

„Ja sa ničím netajím. Nech vidí, čo je vo veci!“ zahriakol ju a radšej na to nereagovala. Neprítomne pozerala von z okna a zatvárila sa znechutene.

„Existuje niečo, čo by ťa prinútilo k zmene tvojho postoja ku mne a k veciam, čo sa v poslednej dobe stali?“ spýtala sa už rezignovane, ale na otázku jej neodpovedal. Nemal chuť sa rozprávať na túto tému, pretože si myslel, že povedal svoj názor už viacej krát.

„Tak dobre teda. Aspoň sa skús tváriť pred tvojou matkou, že sa nič nedeje, pretože jej nechcem robiť ešte väčšie starosti ako má.“

„A aké starosti má? Ak sa smiem opýtať? Ja si skôr myslím, že v tomto prípade nič nepomôže, pretože moja matka vie odhadnúť, keď sa medzi ľuďmi niečo deje. Takže sa nemusíme na nič hrať.“

„Áno jasné, ja som zabudla, že ty sa nikdy na nič nehráš... Nehráš sa na nič, ale občas by sa to skutočne hodilo,“ zachytila jeho pohľad a ostala už radšej ticho, pretože nechcela rozvíriť ešte viac hladinu už aj tak dosť napätých vzťahov.

Pomaly sa po dvojhodinovej ceste blížili k Eminmu domu a keď docestovali, chvíľku ostali potichu sedieť na svojich miestach a Sofia sa od Bruna odvrátila vtedy, keď počula, že z domu vychádza Ema a za ňou Anton. Posledný krát sa rýchlo pozrela na Bruna a dúfala, že význam toho pohľadu pochopil.

„Ahoj moja!“ zvolala na Sofiu, keď vystúpila z auta, objala ju a následne to isté spravil aj Anton a uštedril jej aj bozk na obe líca.

„Opatrne, ešte stále ma bolí tá moja nešťastná ruka,“ chytila sa za ňu, keď sa od neho odtiahla.

„Prepáč moja, nechcel som... Som rád, že ste sa rozhodli prísť,“ pošúchal jej ruku a prešiel k Brunovi, ktorého akurát objímala Ema. Keď sa odvracala, Anton si všimol, že nemá v očiach to typické nadšenie, keď vidí svojho syna.

„Vitaj chlapče!“ udrel Bruna do pleca a priateľsky ho objal.

„Ahoj! No čo máš nové?“ opýtal sa ho a Anton ho automaticky stiahol na záhradu, aby mu ukázal, čo všetko nové si za ten čas, čo u neho neboli, pokúpil. Sofia sa smutne pozerala za Brunom a nevedela pochopiť, čo sa to s ním udialo. Za ten krátky čas sa poriadne zmenil.

„Anton, Bruno!“ Ema za nimi kričala a obaja sa, ako na povel otočili. „Nebuďte dlho, pretože máme ešte obed, ktorý som pripravila,“ mávala za nimi a privinula si Sofiu k sebe. Láskavo ju pohladila po líci.

„Ach moja... Je to vážne také zlé?“ spýtala sa jej a pozrela jej priamo do očí. Sofia uhla pohľadom.

„Neuhýbaj mi pohľadom, prosím, pretože aj tak zistím pravdu a ty to vieš,“ usmiala sa na ňu a pohladila ju po vlasoch.

„Ďakujem, že si to zahrala,“ snažila sa na ňu usmiať, ale každý náznak úsmevu ju zabolel, pretože vedela, že vnútorné pocity sa nedajú prekryť vonkajšími prejavmi.

„Vieš Ema, ja sa snažím, ako to len ide, ale Bruno?“ pokrčila plecami a zastala uprostred chodníka, „Myslí len na jedno. Ako sa pomstiť a na to, čo som ti spomínala v telefonáte,“ zúfalo povedala, uchopila ju za ruku a vydali sa k domu.

„Chápem. Nemusíš o tom hovoriť, neboj sa, ja sa ním o tom všetkom dnes porozprávam, určite na to ešte bude čas a uvidíme, či nezmení svoj názor,“ žmurkla na ňu a tá sa len letmo usmiala.

„A čo ho chceš mučiť aby sa zmenil? Je tvrdohlavý a on sa len tak ľahko nezmení.“

„Zabúdaš na to, že som jeho matka?“ zľahka jej uhladila pred dverami domu ľahké letné šaty modrej farby. „Neboj sa, ja sa s ním o tom porozprávam a uvidím, čo mi zaujímavé povie. Ale teraz poďme dnu, pretože tu von je dosť horúco. V kuchyni je prijemne chladno,“ vošli do domu a Ema naznačila, aby išla do kuchyne.

„Taká jedna vec ešte, čo ti chcem spomenúť,“ prehodila medzi rečou. „Zmenila som číslo, bola som nútená,“ Sofia pokrútila hlavou na znak toho, že nerozumie. „Nepýtaj sa prečo, ale zmenili sme všetky čísla. Tu máš nové,“ prešla ku kuchynskej linke a vytiahla zo šuplíka malý zelený papierik, na ktorom boli poznačené čísla na Borisa, Antona a Emu.

„Odpíš si ich, kým zavolám tých dvoch k obedu, potom ich daj aj Brunovi, prosím! Je to dôležité,“ na nič sa nepýtala, pretože aj tak by to nemalo zmysel a len si prepísala čísla do mobilu.

„No kde ste boli tak dlho? Trvalo vám to večnosť prejsť zo záhrady do kuchyne a to ani nebývame v nejakej honosnej vile,“ šomrala, keď vošla do kuchyne, nasledovali ju aj oni dvaja.

„Presuňte sa rovno do jedálne, tam je viac miesta.“ O malú chvíľku, keď naberala Brunovi do taniera polievku, Anton jej to vysvetlil:

„Tak vieš,“ prisunul si bližšie k stolu stoličku a vysúkal si rukávy, „to sú tie mužské záležitosti,“ žmurkol na Bruna, ktorý sa len mierne pousmial a naznačil jej rukou, že už má dosť polievky.

„Tak tie vaše mužské záležitosti, či ako si to nazval, by ste mali nechať bokom a v pokoji sa najesť,“ odložila katalóg s ponukou záhradných nástrojov bokom, ktorý Anton znova dotrepal do kuchyne, aby ich pri obede nič nerušilo.

„Dobrú chuť, vám prajem!“ usmiala sa na nich a prisadla si vedľa Sofie.

„A ozaj,“ chytila do ruky lyžicu, ktorou mávala vo vzduchu. „Rada by som sa s tebou potom po obede, Bruno, porozprávala,“ pozrela na neho, on mierne prikývol hlavou a pozeral sa radšej do polievky.

„Ale, my sme chceli...“ Anton sa snažil protestovať.

„Žiadne ale nebude!“ povedala prísnym hlasom. „Jedz, vychladne ti to!“ Ema zavelila a Sofia sa musela pousmiať, čo bola schopná urobiť pre to, aby sa Bruno spamätal a aby zabezpečila ich spoločné šťastie. To si na nej Sofia najviac vážila.

Zuzana sa už netrpezlivo prechádzala na zastávke a pozeral za odchádzajúcim autobusom, ktorým mal prísť na ich stretnutie Alexander. Teraz neviem, čo si mám myslieť o tomto, že či mešká, alebo som zle pochopila... Ach jaj! Volať mu nechcem... Pozerala zúfalo na hodinky a videla, že bola jedna hodina aj desať minút poobede.

Sadla si na lavičku pod strechou zastávky a pozerala pred seba na suchú cestu, ktorá by si po dlhom čase zaslúžila možno zopár kvapiek dažďa. Spoza novinového stánku, ktorý nebol už roky využívaný sa vynorila známa postava a kráčala smerom k nej s rukou za chrbtom.

„Ahoj!“ postavil sa k nej a Zuzana sa postavila oproti nemu. „Prepáč, že meškám, ale musel som ešte vybaviť toto,“ nestihla reagovať a už jej pred nos strčil malú kyticu poľných kvetov. Ostala chvíľku v pomykove, presne tak ako Alexander, pretože on nevedel, ako bude reagovať a na druhej strane, nečakala také milé prekvapenie.

„Uff!“ nahlas si vzdychla a prehodila si vlasy z pleca na chrbát.

„Čo? Nepáči sa ti?“ zneistel, no ona ho upokojila.

„Nie, nie, ďakujem, sú naozaj krásne! Cením si to! A teraz už aspoň viem, prečo si meškal,“ zažartovala a nadýchla sa sviežej kvetinovej vône, ktorá sa šírila z kytice.

„Tak čo? Pôjdeme si teda niekam sadnúť, alebo sa chceš len tak prejsť?“ spýtal sa po chvíľke ticha, keď si Zuzana prezerala kyticu a prekladala ju z jednej ruky do druhej.

„No, ja neviem,“ pokrčila plecami, „môžeme sa teda staviť na nejaký ten džús v tej kaviarni, ktorú som ti spomínala a potom sa môžeme prejsť trebárs na zmrzlinu, teda ak budeš chcieť,“ žmurkla na neho a zadívala sa mu do očí.

Prečo mi toto robíš Ty tam hore? Prečo? Toto snáď nie je možné! Daj mi aspoň nejaké znamenie, že aj on považuje toto stretnutie presne tak ako ja... Možno za rande, možno za začiatok niečoho, lebo... Lebo, jednoducho lebo! Nebudem nad tým premýšľať, uvidím, ako sa to všetko vyvinie.

„Počúvaš?“ prerušil ju zo zamyslenia a Zuzana sa strhla.

„No jasné, môžeme.“

Ostal chvíľku zmätene stáť a potom sa jej pripomenul.

„Ale ja som sa pýtal, ako sa máš,“ jemne sa zasmial a Zuzane sa ten úsmev strašne zapáčil

„Jaj! Prepáč, ale bola som trošku zamyslená.“

„To by som chcel teda vedieť, na čo také dievčatá môžu myslieť,“ pozrel sa na ňu, keď kráčali vedľa seba a Zuzana sa len zahanbene usmiala a pomyslela si. No tak keby si vedel, čo si ja myslím, tak to by si si o mne pokazil hneď mienku... Ale v podstate! Na čo to ja už len myslím?! Pokrútila hlavou a pokračovali v ceste do kaviarne.

„Dúfam, že vám to chutilo,“ hlesla Ema, keď vstávala od stola a brala taniere do kuchyne, Sofia ju jednoducho musela pochváliť, pretože si to skutočne zaslúžila.

„No, že váhaš! Mne to chutilo, ako všetko, čo navaríš,“ usmiala sa na Antona a na manžela, no on jej úsmev neopätoval, čo ju opäť poriadne zabolelo. Sofia vstala od stola, prešla k oknu a pozerala na záhradu. Snažila sa potláčať slzy, potiahla nosom, aby ju to prešlo.

„Dáš si aj kávu, zlatko?“ Ema sa za ňou zjavila a pohladila ju po chrbte.

„Áno, dala by som si, prosím,“ povedala a zarmútene pozrela do zeme.

„Mohla by si ju, prosím, pripraviť? Myslím, že teraz je na rade niečo dôležitejšie,“ zaťala zuby a prešla k stolu, kde naznačila Brunovi, aby ju nasledoval.

„Čo je také dôležité, že ideme mimo všetkých?“ spýtal sa, keď pred ňou kráčal po schodoch do izby pre návštevy.

„Bruno,“ štuchla do neho prstom a postrčila ho dopredu, „chvíľku počkaj a dozvieš sa to,“ potichu zašvitorila a len mierne pootočil hlavu, pretože mu bolo divné, že hovorí tak potichu.

„Deje sa niečo vážne? Niečo s Antonom, alebo s Borisom?“ stále nechápal a keď prišli do izby, tak sa postavil blízko okna. Hlasno tresla dvermi a prekrížila si znepokojene ruky na hrudi. Mlčky za ním stála, kým sa neotočil.

„Pôvodne som mala na pláne, že keď sa s tebou budem chcieť rozprávať, tak ti dám poriadnu facku, aby si sa konečne spamätal!“ zahnala sa, on sa na ňu zmätene pozrel a chytil sa za líce.

„Áno, presne tam som ti ju chcela dať!“ chytila mu bradu a chcel niečo povedať, no utíšila ho pohľadom v spojení s jemným potľapkaním po líci.

„Pozri sa. Ja nie som ten typ, čo zvykne chodiť okolo horúcej kaše,“ posadila sa na okraj postele. „Aj keď si môj syn, nič to na tom nemení, aby si chápal menej. Mám otázku,“ prudko vstala a Bruno sa zľakol. „Čo to má všetko, do paroma, znamenať? Zbláznil si sa?“ vyhŕkla na neho otázky a mierne ho to podráždilo.

„Nechápem o čom to hovoríš,“ odišiel od okna a chcel odísť z izby, ale Ema ho prudko zdrapila za predlaktie a pritiahla ho k sebe.

„Nikam nepôjdeš, pokiaľ neskončím, je ti to jasné?“ hovorila dosť podráždene a všimla si jeho prestrašený pohľad.

„Nechápeš, alebo nechceš chápať? Prosím ťa!“ vzdychla si a pokračovala. „Je už len a len na tebe, ako budeš brať svoj život, ale rozhodne sa ho nesnaž kaziť iným. Aj by som ti poriadne nadala, ale myslím, že hrubá sila nič nezmôže,“ neprítomne na ňu pozeral.

„Sofia ti niečo povedala? A akurát si hrubú silu použila.“

„Ech! Prestaň s otázkami a poznámkami tohto typu,“ podráždene zamávala rukou. „Vieš o tom, že ja nie som slepá a keď sme už pri tom. Čo teraz spravíš? Pôjdeš dole a zbiješ ju?“ kruto ba priam cynicky sa mu vysmiala do tváre.

„Prečo toto hovoríš?“ chytil ju za ramená a nechápal, čo to do jeho matky vošlo. „Sofiu som nikdy v živote neudrel a ani to nespravím! Predsa som jej to sľúbil a nebudem taká špina, ako Karol,“ odpovedal jej presne takým podráždeným tónom, ako začala hovoriť ona.

„Koľko vecí si jej sľúbil? A koľko jej sľúbili iní! Vernosť, že sa budeš o ňu starať, len myslím, že zatiaľ sa ti darí plniť len ten prvý bod. Aj to sa obávam, aby sa to nezmenilo, pretože,“ prevrátila očami, „stačilo mi, čo mi všetko Sofia opísala. Verím jej a nemyslím si, žeby si niečo vymyslela. Myslíš si, že je to správne sa k nej takto správať?“

„Čo si o mne myslíš? Že som nejaký sukničkár? Ja Sofiu milujem, ale,“ nedokončil a Ema pokračovala. „Ale? Hm? Ja verím, že to nie je správne, ako sa k nej správaš, ale zjavne si to ešte stále neuvedomuješ. Prejav lásky takto nevyzerá,“ na chvíľku sa odmlčala a vytiahla veľmi citlivú tému. „Mňa správa o smrti vášho dieťatka dosť zaskočila a pravdu povediac, trápilo ma to týždeň a trápi doteraz. Lenže,“ ukázala na seba, „ja som si uvedomila, že Sofia za to nemôže, ale niekto iný, kto to zapríčinil. Máš právo sa správať odmietavo k tomu, čo to vykonal, ale nie k nej!“ stíchla, zaťala päste a v duchu toho človeka preklínala.

„To chceš povedať, že ja som to zapríčinil?!“ náhle vyhŕkol a prezrel sa od hlavy po päty.

„Prestaň stále odbočovať! A máš taký pocit, že si tomu na vine ty?“ spýtala sa ho priamo.

„Ja som chcel spraviť všetko pre to, aby ten sviniar Karol trpel, aby sa mu to vrátilo vo väzení, ale Sofia povedala toho viacej tým, že tú žalobu nechcela podať, ako keby by mi všetko zavesila na nos,“ rozhorčene rozhadzoval rukami a kráčal zo strany na stranu.

„A povieš mi, čo ti mala povedať? Prečo by sa s ním mala zahadzovať, keď je to len obyčajný hajzel, ktorý sa len tak nezmení?“ zarazene sa opýtala.

„Ako vieš, aký je Karol?“ nechápavo sa na ňu pozrel, ale aj napriek tomu pokračoval, „to je ale teraz už jedno. Povedala tým, že Karola ešte stále... Ale nič, nechaj to tak,“ chcel okolo nej prejsť, no Ema ho k dverám stále nepustila.

„Prepáč, že som ti toto nikdy nepovedala, ale ty si somár. Neskutočný somár sprostý! Ako si môžeš myslieť, že Sofia by milovala niekoho, kto ju oddelil od vlastného syna, vyhodil na ulicu, rozviedol sa s ňou a k tomu ešte aj od neho dostávala bitky? Myslíš si, že takého človeka miluje? Fakt si somár... Je mi to až hlúpe hovoriť vlastnému synovi, ale si!“ Bruno ostal zaskočený, ako nikdy predtým, z toho, čo mu matka akurát povedala.

„Tak toto som fakticky nečakal,“ sadol si na posteľ a chytil sa za hlavu.

„Možno ti to priamo Sofia nepovedala, ale ona nechce myslieť na zlé veci, ktoré sa stali. Vieš, ona myslí aj trošku dopredu a nevzdáva sa predčasne. Však ste ešte mladí. Obaja! Máte možnosť ešte splodiť potomka, aj keď je to viac ako smutné, že potratila,“ ostal mlčky sedieť a o všetkom rozmýšľal. Ema k nemu po chvíľke ticha pristúpila.

„Bolo ti toto všetko treba?“ pritisla si jeho hlavu na brucho. „Bolo ti treba takýmto spôsobom otvárať oči? Pamätaj si, že to skúsiš ešte raz, tak potom to bude horšie a budeš sa chytať za to líce skutočne od bolesti a nie od prekvapenia!“ kľukla si k nemu, znova mu nadvihla hlavu za bradu. Vytrhol sa, prudko vstal a rýchlym krokom prešiel na chodbu a následne do kuchyne. Ponáhľala sa za ním.

Sofia sa akurát rozprávala s Antonom o záhrade, keď k ním prišiel Bruno a bral si svoje veci z váľandy.

„Poďme ideme domov! Čaká nás dlhá cesta a je najvyšší čas odísť!“ zavelil chladným tónom, ktorý ešte u neho nepočula a neprítomne sa na neho pozerala a uvidela Emu, ako stojí vo dverách. Roztrasenou rukou položila pohárik kávy naspäť na podšálku, lyžička jej vypadla z ruky a bez slova sa postavila. Keď Bruno prechádzal okolo, chytila ho za ruku a pošepkala mu do ucha: „Premysli si to všetko, pretože takú dobrú ženu máš len jednu a s ňou môžeš mať ešte kopec detí,“ pousmiala sa a Bruno sa vytrhol. Sofia sa s Antonom a Emou rozlúčila len narýchlo a rýchlo nasadala do auta, pretože Bruno už netrpezlivo. Bol zmätený. No jedno mu bolo jasné. Sofiu stratiť nechce.

Zuzana sedela v kaviarni za stolom a akurát popíjala svoj pomarančový džús. Pozerala sa na kyticu, ktorú jej Alexander doniesol. Premýšľala aj o tom, čo jej povedal Ondrej. ...Aj cez posteľ je jedna z alternatív... Čo tým dopekla myslel, že aj cez posteľ... Ja krava sprostá! Však to bola len jedna z alternatív. Ešteže som si to slovíčko nezakomponovala do kontextu, že? myslela na slová, čo jej povedal v krčme. Mám sa nechať potešiť a porovnať, ktorý z nich mi ponúkne viacej svojho záujmu? Do kelu Ondro, myslíš si, že kytica je dostatočný symbol? Pokrútila hlavou a položila pohár na stôl.

„Nad čím uvažuješ?“ spýtal sa po chvíľke ticha a odpil si zo svojho pohára.

„Uvažujem nad jedným „kamarátom“, ktorý mi poradil niektoré veci a ja som ho neprávom obvinila z toho, že si zo mňa uťahuje a že ma považuje za niekoho, kým nie som,“ mrkla na neho a oprela sa o operadlo. Chvíľu ostalo ticho.

„Jaj tak! A k akému záveru si dospela?“ netrpezlivo sa opýtal a Zuzana sa nahla ponad stôl a pošepkala.

„Na to, že si dopil svoj džús, môžeme zaplatiť a ísť sa teda prejsť na tú zmrzlinu,“ znova sa oprela a Alexander si podoprel bradu a zamrmlal.

„To sa mi teda páči,“ šibalsky sa usmial, „ako chceš. Akú zmrzlinu máš rada?“ položil jej skôr rečnícku otázku a čakali, kým sa objaví nejaký čašník.

O chvíľku už stáli pri najznámejšej zmrzline v meste a pohľadom si vyberali, ktoré chladené potešenie by si asi tak dali.

„Neviem ako ty, ale ja milujem smotanovú a jogurtovú zmrzlinu,“ usmial sa na ňu a potom si požiadal do sladkého kornútika svoju porciu. Mlčky si vyberala a nakoniec sa rozhodla aj ona.

„Tak ja mám zasa rada čokoládovú a grepovú. Aspoň vieš, na čo ideme nabudúce,“ usmiala sa a oblizla kúsok kornútika, po ktorom jej tiekla roztápajúca sa zmrzlina.

„Na grep v čokoláde so smotanou?“ neodpustil si poznámku a Zuzana si len povzdychla.

„Mám nápad!“

„Áno počúvam,“ zaujato sa na ňu pozrel a čakal, čo vysloví.

„Čo keby sme išli k nám domov?“ rozpačito sa usmiala, po tom ako na ňu so zdvihnutým obočím pozrel.

„Nemyslím to v žiadnom inom zmysle. Ja to myslím, len a len v tom najčestnejšom slova zmysle. Pred domom na ulici máme lavičky, v záhrade máme lavičky, tak sa môžeme zastaviť aj tam, ale musím ti ukázať moju zbierku fotiek Zuzky Smatanovej.“

„Myslíš, že je väčšia ako tá moja?“ provokačne sa opýtal a Zuzana sa uškrnula a položila si kyticu kvetov na predlaktie, aby si mohla pohodlne vychutnávať chladenú sladkosť.

„No nehovor hop, pokiaľ nepreskočíš!“ oblizla zmrzlinu a skríkla, pretože ju nepríjemné chladila na zuby.

Možno predsa len malý experiment neuškodí, však čo za to môžem dať a nakoniec... Nakoniec, možno sa ani nič nestane.

„Akým autobusom ideme?“ opýtal sa náhle a Zuzana zastala.

„Prečo? Dvadsať šestka mi stojí priamo pri dome.“

„No tak myslím, že sa trošku prebehneme, ak ju chceme stihnúť,“ zasmial sa a už bol o kúsok pred ňou, kým si uvedomila, že sa má rozbehnúť aj ona. Dúfam, že tam nebude za volantom ten, koho akurát teraz vidieť nechcem... Strčila si zmrzlinu do úst, kvety si pritisla k telu a keď dobehla do autobusu, vydýchla si pretože to bol niekto úplne iný. Upravila si vlasy a zvalila sa na sedadlo vedľa Alexandra a celou cestou domov sa rozprávali o tom, kto bol na akom koncerte a čo zaujímavé zažil.

„Môžem sa opýtať, prečo sme tak skoro odišli od rodičov?“ Sofia sa nechápavo spýtala, keď nastúpila do auta a Bruno prudko vyštartoval. Naďalej mlčal, no pokrútila hlavou a pozerala von oknom.

„Vieš, že som si za ten čas aj zvykla na to, že mi neodpovedáš na otázky a ubližuješ mi?“ ľahostajne na neho pozrela, keď videla, že sa nechystá odpovedať.

V aute hralo tlmene rádio, ktoré pustil namiesto toho, aby bolo medzi nimi ticho. Keď išli po ceste prvej triedy, ktorá bola ešte dostatočne vzdialená od ich domu, Sofia si všimla, že Brunovi po líci steká slza. Tá mu rýchlo dopadla na obnažené predlaktie a stiekla ďalej. Pevne držal volant a pozeral uprene pred seba. Sofia sa naklonila, aby mu videla do tváre, no Bruno pozrel na druhú stranu. Keď videl, že je pred nimi odpočívadlo, začal spomaľovať a Sofii sa prudko rozbúchalo srdce.

„Čo - čo sa deje?“ nechápavo sa spytovala, keď zastal na parkovisku a naďalej pevne držal volant.

„Ani neviem, čo mám teraz povedať, do čerta!“ vyhŕkol náhle so seba, odopol si bezpečnostný pás, otvoril okno a utrel si slzu, ktorá sa mu vynorila z kútika oka. Nechápavo o neho zavadila pohľadom na čakala vysvetlenie.

„Prosím ťa, udri ma a to poriadne!“ požiadal ju, chytil jej ruku, no vytrhla si ju.

„Povieš mi, čo sa robí?“ stále nerozumela a Bruno jej opäť chytil ruku.

„Hádam mi nechceš povedať, že za takú krátku dobu sa niečo zmenilo,“ povedala potichu a pozerala uprene na neho.

„Začalo sa to meniť po rozhovore s mojou matkou, ktorá mala pravdu. Povedala mi, že som neskutočný somár. Prepáč, Sofia, neskutočne ma to mrzí, prepáč, prepáč,“ opakoval dookola a Sofia mu pevne zovrela ruku. Pomaly si položil hlavu do jej lona a začala ho hladiť po líci. Plakal ako malý chlapec a silno jej zvieral obe ruky. Po chvíľke sa vrátil na pôvodné miesto a utieral si slzy do papierovej vreckovky, ktorú vytiahla z priehradky spolujazdca.

„Povieš mi už konečne, na čo si prišiel?“ znova zopakovala otázku. Hovoril potichu a pritom sa ňu nepozeral, ale díval sa pred seba.

„Je mi to strašne ľúto, že som sa zachoval tak ako som sa zachoval,“ hlas sa mu triasol a znova sa objavili aj slzy. „Bolo maximálne odporné a miesto toho,“ ťažko si vzdychol, „miesto toho, aby som sa o teba staral, pretože ten kto utrpel najviac si bola ty, som myslel len na to, ako sa pomstiť niekomu, s kým chceš mať pokoj,“ dopovedal a chvíľku ostalo ticho a znova začal hovoriť.

„Je mi to fakt ľúto. Ani na chvíľku som ťa neprestal milovať!“ stisol a pobozkal jej ruku, keď sa narovnal na sedačke, Sofia sa k nemu nahla a dala mu dlhý bozk na pery. Chytil si rukou ústa a nechápavo na ňu pozeral.

„Odpustiť ti odpustím, ale úplne súhlasím s tvojou matkou, že si somár!“ usmiala sa na neho a Bruno privrel oči a znova mu z oka vytiekla slza. Láskavo mu slzu utrela.

„Myslel som si, že to nič so mnou nespraví. Ten rozhovor s mojou matkou, lenže... Ona vie vždy, ako má človeka presvedčiť, aby konal. Bože! Teraz vyzerám, ako zbabelec, ale neskutočne ma to mrzí! Odpusť mi to, prosím ťa! Ja nechcem nič iné, len počuť to, že mi to všetko odpúšťaš. To ako som sa k tebe správal, to ako som ti odvrkoval, keď si potrebovala pomoc. Ja chcem všetky veci tak ako,“ prikryla mu rukou ústa a znova sa k nemu nahla a pobozkala ho na líce.

„Mne stačí to, že si si to všetko premyslel. Má na tom podiel aj tvoja mama, no keby to hovorila len tak do vzduchu, tak by to nemalo žiaden účinok. Hlavné ale je, že ty si si to sám uvedomil a to si cením. Niekde v hĺbke tie pocity a láska určite boli, to ja viem, ale niekto ich musel oprášiť. Odpúšťam Ti, pretože sa odpúšťať má. Ty ľutuješ, pretože sa ľutovať má,“ utrela mu slzy a poláskala ho. „Strašne ma trápilo, to ako si sa ku mne správal, ale som rada, že si sa ospravedlnil a ospravedlnenie sa prijíma. Pretože človek odpúšťa do takej miery, do akej miluje,“ usmiala sa na neho a chytila si ešte stále obviazanú ruku.

„Ďakujem, ďakujem! Milujem ťa a nikdy som ťa ani neprestal milovať... Prepáč, mi za to, že som ti dával pocítiť to, čo si zažívala kedysi. Strašne ma to mrzí, že som bol taký hlupák!“ dychtivo sa jej ospravedlňoval a musela sa pousmiať.

„Neboj sa, zlato, nič nie je stratené a celý ten čas som sa ti to snažila vysvetliť. Strašne ma to vo vnútri bolí, to čo sa stalo, myslím na to každý večer, ale...“

„Žiadne ale, ty za to predsa nemôžeš,“ pritisol pery na jej čelo a pohladil jej líce.

„Prosím. Chcela by som ťa o niečo poprosiť. Nerozprávajme sa o týchto veciach, pokiaľ to nebude nutné, čo ty na to?“ pohladila mu nohu a pobozkala ruku, ktorou jej pohladil líce.

„S radosťou, aj keď...“

„Pssst!“ utíšila ho prstom, ktorý mu priložila na pery.

„Žiadne „aj keď“ nebude!“ žmurkla na neho. Ešte sa museli porozprávať. Všetko na ňu v tomto období doľahlo a hlavou jej vírili otázky ohľadom jej strateného syna.

Kapitola piata – Aj v živote má byť poriadok

„Tak to potom skutočne nemáš ďaleko domov od zastávky,“ Alexander sa pozrel na Zuzanu Mlčky vytiahla kľúče z vrecka a bola ticho, kým nedošli k domu.

„To aby som každé ráno nemusela ďaleko behávať na autobus,“ pri dverách domu mu odpovedala a otvorila dvere dokorán a ukázala mu rukou, aby vstúpil. „Nech sa páči, ráč vstúpiť,“ hanblivo vošiel a zastal hneď za dverami, pretože mu to bolo hlúpe ísť ďalej bez toho, aby počkal na hostiteľa.

„Však sa nehanbi! Normálne sa vyzuj, tu máš papuče a normálka,“ sadajúc na botník sa na neho usmiala a prezula sa.

„Ja som si vždy myslel, že v takýchto veľkých domoch sa neprezúva. Ako v amerických filmoch,“ za touto vetou sa následne schuti zasmiala a uviedla veci na pravú mieru.

„Tak to aby som ťa potom najala ako upratovača v tých filmoch, aby si to tu každý jeden deň stieral. Možno sa to nezdá, ale dosť veľa bordelu sa sem naťahá,“ žmurkla na neho a keď bola k nemu chrbtom prevrátila očami a pomyslela si, že lepšiu tému ani nevedela nadhodiť. Však som len na začiatku, tak kľud, zhlboka dýchaj! prikázala si, nadýchla sa a akosi miesto toho aby sa uvoľnila, zatajila dych.

„Čo ti prišlo zle?“ ozval sa jej spoza chrbta a v momente vydýchla.

„Ale nie, len... A to je jedno, poď ďalej. Čo si dáš na pitie?“ zdvorilo sa opýtala a zobrala cestou do kuchyne kyticu, ktorú jej daroval.

„Predsa sa nebudem hrať na Primadonu a dones mi, prosím, to čo máte. Nebudem si vyberať. Mama ma učila, že sa treba uskromniť, pretože istou formou, skromnosť znamená pokoru voči ľuďom,“ žmurkol na ňu.

„Len nie je dobrá ani nevedieť. Je buď - alebo. Kto zaváha, nežerie, tak sa to hovorí,“ poznamenala a s touto vetou sa pristavil pri krbe.

„Tak toto som ešte naživo nevidel,“ zakričal za ňou a počul, ako vo vedľajšej miestnosti štrngala s pohármi.

„Už sa to nesie,“ kričala odo dverí kuchyne a položila tácku na konferenčný stolík pred krbom.

„Ďakujem pekne!“

„Však nemusíš len stáť,“ zamračila sa na neho. „Ak chceš, tak si sadni, máš tu miesta dosť,“ ukázala rukou na taburet pred sebou. To by bolo asi najlepšie, pretože by na neho videla. Obrátil sa k nej, milo sa na ňu usmial a prešiel k oknu, z ktorého bolo vidieť do záhrady pri dome.

„Jej, tak toto je už čo povedať!“ žasol a ukázal prstom na rozsiahlu oblasť vedľa domu. Naťahoval krk, aby videl, kam až záhrada siaha. Zuzana vstala zo sedačky a podišla aj ona k oknu. Otvorila ho, aby lepšie videl.

„Veru,“ oprela sa rukami o parapetnú dosku pod oknom a pozerala von. Následne sa vedľa nej oprel aj on.

„Najlepšie sa mi píše práve vtedy, keď sedím vzadu na tej starej lavičke a som v spojení s prírodou. Vtedy sa cítim najviac uvoľnená,“ ukázala mu prstom na zadnú časť pozemku a Alexander obdivne zapískal

„Zaujímavé. Väčšina umelcov tvorí práve vtedy, keď sa cíti byť zúfalá, alebo keď je v spätosti s prírodou. Tá príroda robí vážne zázraky,“ dychtivo sa snažil vystihnúť podstatu veci.

„Máš pravdu. Po väčšine je mi vzorom práve Zuzka Smatanová, pretože jej texty sú neobyčajne krásne, neobyčajne pravdivé a v mnohých smeroch dokážu vystihnúť človeka od základov,“ vysvetľovala základ jej vnímania a zavrela na chvíľu oči. Vnímala šum vetra, ktorý sa pohrával so stromom pri dome.

„Hrávaš na gitare?“ spýtal sa po chvíľke ticha.

„No, ako sa to vezme,“ jemne sa usmiala. „V poslednej dobe som skutočne na to nemala čas, pretože sa stalo toľko veľa neočakávaných vecí a prežila som toľko zážitkov, že to by sa asi veľmi ťažko možno aj opisovalo.“

„Tak to skús napísať práve cez nejaký text piesne,“ prerušil ju a žmurkol na ňu, čím jej chcel naznačiť, že sa o jej hobby zaujíma.

„Asi máš pravdu. Dalo by sa to, no nie vždy to ide tak ľahko akoby sme chceli. Aj keď je pravda, že mne sa tiež obzvlášť dobre píše, keď ma niekto totálne vytočí, alebo som citovo na dne,“ pousmiala sa a natočila sa ku nemu tvárou.

„Takže to znamená, že ťa mám naštvať, aby si pokračovala v tom čo ťa baví?“ zasmial sa a pomalými krokmi prešiel od okna popri knižnici ku krbu. Počas prechádzania okolo knižnice jemne prechádzal prstami po väzbách kníh a čítal si ich názvy. Zuzana sa obrátila smerom za ním a zavrela za sebou okno, aby nebol prievan.

„Vždy som chcela byť speváčkou. Mám aj nejaké texty v „šuflíku“ ako sa vraví, no nie som na toľko odvážna, aby som ich niekomu ukázala,“ sama od seba spustila po chvíľke mlčania, kedy počúvala len jeho kroky na drevenej podlahe. V hrudi sa jej rozlieval príjemný pocit z toho, že sa môže s niekým o takýchto veciach porozprávať.

„Toto sa mi na ľuďoch nepáči,“ prudko sa strhol a otočil sa k nej. Všimol si, že ho nasledovala ku krbu, „prečo si ľudia nejdú jednoducho za svojim snom a nepremenia ho na realitu? Nechávajú sa ovplyvňovať myšlienkami typu: ‚Ja to nedokážem. Ja na to nemám.‘ Myslím si, že každý z nás je niečím jedinečný, prečo by nás mali ľudia poznať, nemyslíš?“ naklonil mierne hlavu na bok a Zuzana sa trošku z jeho prednášky začervenala.

„Máš pravdu, no aj tak,“ oprela sa lakťom o rímsu na kozube, „je to všetko ťažké realizovať. A hlavne, keď človek nemá na to čas. Vždy mi príde veľmi ľúto to, že si neviem nájsť priestor na svoje záľuby,“ zamračila sa a posadila sa ku krbu a podoprela si rukou hlavu. On tiež podišiel ku krbu a pozorne si prehliadal fotografie položené na kozubovej rímse.

„Ten pán je asi najskôr tvoj otec, však?“ jemne prešiel prstom po okraji fotky.

„Že pán!“ so smiechom sa vyšvihla na nohy a natlačila sa vedľa neho, až zacítila jeho príjemnú korenistú voňavku. Hneď sa ale vrátila späť k tomu, na čo sa jej pýtal.

„Áno, to je môj otec. A to som ja, keď som mala desať rokov,“ vzdychla si a na chvíľku sa vrátila v myšlienkach späť do detstva. Spomínala si na všetko, čo spolu s Brunom prežila.

„Bola si zlaté malé dievčatko,“ pochválil ju a položil späť ďalšiu fotku, ktorú predtým zobral do rúk.

„Nemám veľa takýchto spomienok. Mala som dosť ťažké detstvo,“ odmlčala sa a všimol si, ako zosmutnela.

„Mrzí ma, ak som sa opýtal na niečo, čo som nemal,“ začal si robiť starosti, no Zuzana mu pozrela priamo do očí.

„Nemusíš sa mi ospravedlňovať,“ rozvážne preriekla a bez dotknutia sa na neho pozerala, „ja sa už v podstate ani nevraciam k tomu, čo bolo na tom detstve zlé, ale beriem to z toho hľadiska, o čo všetko ma to posunulo dopredu. Všetko zlé je predsa na niečo dobré alebo čo ťa nezabije, to ťa posilní. Aj keď ja som sa v podstate nemala s tými dobrými vecami príliš s kým deliť. Vo veku desať rokov som príliš nevnímala, že sa môžem zdôveriť aj otcovi, no napokon postupom času, ako som starla, som na to prišla, že práve on je jediný, kto mi ostal,“ pozrela do zeme a znova sa začal ospravedlňovať.

„Nie, to je v pohode. Znova po dlhom čase aspoň poviem, čo som zažila, niekomu inému a aspoň si tak oživím tie pekné spomienky. To je úplne v pohode,“ odišla od krbu a pomaly sa zviezla na mäkký povrch sedačky.

Po dlhšom rozprávaní o svojom detstve sa pomaly dostala aj k tomu, ako sa k nim do domu dostala Sofia.

„V podstate ani ja sama neviem,“ zasmiala sa, keď odpovedala na jeho otázku ako sa k ním dostala.

„Nikdy som sa o to veľmi nezaujímala, pretože raz dávno som počula, ako sa môj otec a Sofia súkromne rozprávajú a ona pri tom plakala. Vravela, že už nechce mať nič spoločné s minulosťou, chce na to čo najskôr zabudnúť, pretože to bolo pre ňu ťažké, tak ja som sa radšej nič nevypytovala,“ natočila sa k nemu tak, že sedela bokom s nohou podloženou pod zadkom.

„Ak bude chcieť, tak mi to niekedy povie sama. Beriem ju síce ako vlastnú matku, vo veľa veciach mi pomohla, ale nechcem jej ublížiť, pretože sama viem, aké je to mať pokazený život,“ vzdychla si a pozerala na Alexandra, ktorého Sofia zjavne zaujímala.

„Je zaujímavé, že moja matka sa tiež volala Sofia. Hm,“ na chvíľku sa mu na tvári objavila nádej. Bola jasné, že sa spýta, prečo použil minulý čas.

„Prečo volala? Teda ak ti nebude prekážať keď mi to povieš.“

„Nebude. Moja matka sa tiež volala Sofia, ale už od detstva žijem s otcom. Otec sa s ňou rozviedol, pretože ho moja matka podvádzala a odišla do zahraničia s tým dotyčným pánom. Hm, tak povediac mojim nevlastným otcom.“

„No tak ako pozerám,“ usmiala sa, aj keď by sa v tej situácii nemala smiať, „mali sme teda ‚pekné‘ detstvo. Najhoršie je to, že dieťa, ktoré potrebuje oporu v rodičoch ju nenájde, lebo sa stane niečo, čo ako malí nemôžeme jednoducho ovplyvniť,“ pokračovala a pozorne ju počúval.

„Možno budem otrepaná, ale jednoducho zasa sa vrátim k tomu čo ma baví. Hudba. Už od mala som chcela byť speváčkou a otec mi raz povedal, že ak budem cieľavedomá, tak sa mi to podarí. Len čo z toho, ak to nebude vidieť aj moja mama? Vždy tu budú tie nezodpovedané otázky, prečo sa to stalo? Najzvláštnejšie na tom je to, že moja matka toho vyviedla neúrekom, ale niekde v kútiku duše som myslela, že sa to všetko zmení, že zmení svoje správanie a bude iná. Možno sa o to aj pokúšala, ale osud to chcel jednoducho inak! Ako sa hovorí, všetko čo sa deje, má svoj význam.“ sklopila pohľad a Alexander dodal, „áno to je pravda, ale možno sa to stalo práve preto, pretože by to možno lepšie nebolo a osud dosiahol svoj vrchol,“ zasmial sa nad absurditou. „Nikdy nevieš, čo ťa čaká, koho stretneš, alebo podobne. A taktiež nevieš, či sa ti podarí splniť si svoj sen alebo nie. Už na prvý pohľad vidno, že si silná osobnosť, tak tebe sa to určite podarí,“ pošúchal ju po nohe.

„Ďakujem, toto mi ešte nikto nepovedal,“ znova sklopila pohľad a začervenala sa. Do pekla toto hádam nie je ani možné! To je už druhý raz, čo sa pri ňom červenám... To sa mi ešte nestalo, pomoc! v duchu kričala a po chvíľke sa opýtal:

„Vyzeráš vystrašene, deje sa niečo?“

„Nič sa nedeje, len som si na niečo spomenula,“ rýchlo zahovorila a preklínala sa, že by už konečne mala popracovať na svojej mimike. Zo mňa teda nie je dobrý klamár, preto ma každý tak ľahko odhalí?

„A ty? Stále tu meliem iba ja a ty si ticho. Čo ty? Aké sú tvoje záľuby?“ usmiala sa a vystrela si nohu na zem, pretože jej začínala pomaly tŕpnuť.

„Čo už len ja budem o sebe hovoriť?“ poobzeral sa naokolo seba, pretože sa tomu chcel vyhnúť, ale všimol si, že ho pozorne počúvala.

„Tiež milujem hudbu a hlavne, keď ju môžem hrať,“ skromne vyhlásil a bez slova na neho pozerala s otvorenými ústami.

„Tak, tak,“ nenachádzala slová.

„Hráš sa na pokazené hodiny?“ potešene sa zasmiala a rýchlo dodal, „len nechci, aby som ti niečo zahral,“ zasmial sa a potriasla hlavou.

„Nie to som nemala na mysli, ale aj k tomu sa dostaneme. Tak to je super! To som chcela povedať. A to ako? Na čom? Kde? A s kým?“ vybehla na neho s množstvom otázok. „A ešte ako skromne to povie!“ pokračovala a nič iné ako úsmev mu neostávalo.

„No tak teda po poriadku,“ zopäl pred seba ruky a naťahoval si prsty. „Hrám už asi tri roky na akustickej gitare, neskôr som prešiel na elektrickú gitaru. Hrávam v kapele s mojimi dobrými kamarátmi a hráme, keď nás niekde pozvú. Napríklad dosť často si mohla vidieť plagát a na ňom názov skupiny Red Rats.“

„To hádam nemyslíš vážne? Ja som na tej skupine, teda tvojej skupine, raz bola ale nepamätám sa, žeby si tam hral,“ tento rozhovor ju čoraz viacej prekvapoval a nadchýnal.

„Nie je to moja skupina, a možno si bola vtedy, keď som tam ešte nebol. Ja som tam nastúpil až neskôr, keď začala naša skupina hrať pop a potrebovali akustickú gitaru, tak som sa ohlásil, či by sa niečo nedalo spraviť a nakoniec ma vybrali. Vieš akú som mal z toho radosť?“

„To ti verím, mojim snom je stáť na pódiu pred ľuďmi a spievať im. Len tak pre radosť, aby som niekoho potešila. Musí to byť super pocit,“ vyžívala sa v rozhovore.

„Ver, že to je skvelý pocit! Aj keď ja často nespievam, aj to, že hrám v tej skupine mi stačí, pretože si myslím, že každá pieseň je zásluhou celej skupiny, tak ma to teší, že sa to niektorým ľuďom páči,“ usmial sa a tým vlastne ukončil vychvaľovanie svojej osoby.

„Tak to je jednoducho super,“ chvíľku medzi nimi ostalo ticho, až sa obaja naraz pozreli navzájom do tváre a Zuzana sa mu zadívala na pery. A čo teraz? A čo teraz?! Behali jej hlavou rôzne myšlienky. Nakoniec sa s nimi trápiť nemusela, pretože prvý krok urobil Alexander.

„Prosím?“ ozval sa smutný hlas na druhom konci telefónu.

„Ahoj, to som ja, Kamila, máš chvíľku čas?“ Dominik ostal trošku prekvapene sedieť na lavičke v parku a potiahol si dlhý šluk z cigarety. Vyfúkol kúdol dymu do povetria a tváril sa dôležito.

„Neboj sa. Ja ho mám už dostatok. Čo potrebuješ?“ ozýval sa postupne a začal sa ku Kamile správať príliš priateľsky.

„Chcela som sa len opýtať, či nemáš teda kúsok času? Ako si ale sám povedal máš, tak sa pýtam, či si so mnou nepôjdeš sadnúť niekam do mesta na nejaký drink,“ pozývala ho na priateľské posedenie a chvíľku ostalo na druhej strane ticho.

„Dominik?“ znova sa ozvala a prerušilo ju dlhé zakašľanie.

„Čo tam stváraš?“ spytovala sa už podráždene a konečne odpovedal.

„Snažím sa fajčiť,“ popri hovorení doznievali posledné zvuky kašľa. „Od zúfalstva neviem čo už so sebou, tak si aspoň ničím život,“ znechutene jej oznámil najnovšiu informáciu, o ktorej určite netušila. Určite sa mu nesnažila pomôcť, len si mierne odkašlala a bez záujmu o jeho zdravie pokračovala.

„Tak čo? Ideš s nami do toho mesta alebo nie?“ spýtala sa už trošku hrubším hlasom.

„Ako s nami? Nevravela si, že či si nejdem sadnúť len s tebou?“ pozastavil sa nad jej vetou a dostal ihneď aj vysvetlenie.

„Och, samozrejme, že s nami! Síce to nie je tvoja Zuzanka, ale za to sú tu moji kamaráti,“ na čo sa ozvalo tiché zasmiatie z jej strany. Prevrátil očami a znova si potiahol.

„No v podstate ani nemám nič na pláne. Čakal som kým sa mi Zuzana ozve, ale neozvala sa, tak som išiel do parku, tu na sídlisku. Budem v meste za nejakých dvadsať minút, platí? Kde presne sa stretneme?“

„Neboj sa! My počkáme, neodídeme bez teba, stretneme sa pri bare Quark o tých dvadsať minút. Nieže budeš meškať, láska moja,“ ukončila náhle rozhovor po hlasnom bozku do telefónu a Dominik chvíľu nechápavo pozeral na mobil. Vstal z lavičky, hodil na zem nedofajčenú cigaretu, zašliapol ju a vydal sa na najbližšiu autobusovú zastávku.

Dominika pochytila čudesná nálada. Nastúpil do autobusu a každý na koho sa pozrel, si ho len s opovrhnutím premeral. Aspoň tak to v tom momente vnímal. Mal pocit, že nepatrí na tento svet, mal pocit, že nemá pri sebe nikoho o koho by sa mohol oprieť, mal pocit... Ani sám to nevedel poriadne definovať, no vedel, že sa znova vracia na začiatok, tam kde bol. No v podstate mu to teraz bolo jedno. Chcel mať niekoho v tomto zúfalom stave pri sebe a bolo mu jedno kto to bude, hlavne, že bude v nejakej spoločnosti. Premýšľal, či malo vlastne nejaký hlbší zmysel to, že sa mu Zuzana neozvala.

Popri všetkom tom zamýšľaní mu cesta v autobuse ubehla rýchlo a ako vystúpil z autobusu, ponáhľal sa na dohodnuté miesto, k baru Quark. Vedel síce, že ten podnik nie je to pravé orechové, no v dobrej spoločnosti sa hádam aj zabaví. Počas toho ako mieril k podniku volal Kamile, aby ho počkala pred barom a tak sa aj stalo.

„Vitaj chlapče!“ hodila sa mu okolo krku a dala mu bozk. Z počiatku sa tomu bránil, potom si však uvedomil, že ho nemá čo držať a tak jej bozk opätoval, až sa zo zvítania stala malá romanca. Začala poriadne dlhým francúzskym bozkom a pokračovala tým, že Kamila sa vôbec neštítila siahať mu na miesta, kde by to najmenej v tom okamihu čakal.

„Tak poď teda k nám, už ťa tam čakáme,“ odtisla ho od seba a pohli sa do kroku. Viedla ho za ruku cez uličku, kde svetlo slnka dopadalo pomenej a na stenách budovy vytváralo zaujímavé obrazce z odrazeného svetla. Bola to typická ulička zapáchajúca močom, ktorá sa miešala so smradom plesnivej omietky, ktorou boli omietnuté polorozpadnuté, posprejované budovy. Spoločne vošli to tmavého baru, kde z jedného kúta svietili svetlá a za barom stál akýsi čašník s extravagantným účesom čiernej - červeno-ružovej farby, ktorý akurát nalieval pohárik koňaku, najskôr štamgastovi. Zo stredu miestnosti sa ozývala hlasná hudba a na parkete poskakovalo zopár, fakt nie veľa, nadšencov disko hudby, ktorí sa v rytme vášnivo objímali a bozkávali sa. Obďaleč parketu postávali asi traja ľudia, pozorujúci zabávajúci sa dav, s pohármi alkoholu v ruke. Dominik si len všetkých v rýchlosti prezrel a stále sa nechal viesť až do boxov v zadnom kúte podniku.

„Počkaj ma tu, niečo ešte vybavím,“ Kamila ho nechala stáť pred jedným z boxov a počas toho, ako odbehla k čašníkovi a niečo mu hovorila tesne pri uchu, asi najskôr kvôli hlasnej hudbe, si Dominik vyzliekol mikinu a prehodil si ju cez plece.

„Tak poď teda dnu,“ po chvíľke, keď sa vrátila, ho znova ťahala do boxu číslo šestnásť.

„Toto sú moji kamaráti,“ postupne ich začala predstavovať a Dominik si potriasal rukou postupne s každým z nich. Ako zavrela za sebou dvere, v miestnosti sa pod jednou starou rozbitou, tlmene svietiacou lampou, premaľovanou na červeno, prehnal nafajčený dym a cez malé polepené okno dnu dopadali lúče slnka, ktoré predeľovali dym na jednotlivé časti. Aby tam nebola príliš veľká tma, druhá neónka bola v celkom dobrom stave. V tme sa dalo ťažko rozoznať ako miestnosť v skutočnosti vyzerala.

„Tak čo, mladý? Si zúfalý?“ spýtal sa jeden z kamarátov a odpil si z plného pohára piva a nasúkal do seba dva poldecáky. Dominik sa snažil cez dym na neho zaostriť, aj tak sa mu to nepodarilo, no odpovedal.

„Ako sa to vezme. Keď som už začal fajčiť, čo zvyčajne nerobím, lepšie povedané nikdy som nefajčil, tak asi to bude so mnou zlé,“ poškrabal sa na hlave a boxom sa ozvala salva smiechu.

„Tak to musíš potom vyskúšať toto,“ druhý z nich vytiahol z vrecka nohavíc malý sáčok v ktorom bolo čosi biele.

„Ale tak hádam toto nie je to, čo si myslím,“ ešte sa snažil zachovať si chladnú hlavu, ale Kamile sa vývoj situácie zjavne nepáčil. Hlasno si odkašlala a pod stolom nenápadne, no silno kopla kamaráta, ktorý mu „biely prášok“ ponúkal.

„Ale kdeže, to nie je pre teba,“ mávla rukou, „myslím, že ti na úľavu úplne pomôže, keď ti nalejeme. Však jeden ti neuškodí,“ nahla sa cez neho po fľašu a rovno vzala aj pohárik, z ktorého pila. Naliala mu čosi priehľadné, čo nevedel identifikovať a začala sa k nemu túliť. Hladkala ho po ruke, neskôr prešla na chrbát, až mu nakoniec rukou jemne prechádzala po krku. Pritisla sa bližšie k nemu a Dominik v ďalšej vlne zúfalstva a vzrušenia nevedel, čo má robiť. Podstúpil na hru, ktorú pre neho pripravila. Ostatní kamaráti tam mali tiež svoje priateľky, alebo kamarátky svojich priateľov, len Kamile liezlo na nervy, že nikdy nevedela správne zapadnúť, tak jej Dominikova prítomnosť prišla veľmi vhod.

Po dlhšej chvíli, ako sa Dominik bozkával a objímal s Kamilou a mal zakrytý výhľad na svoj pohárik Kamila postúpila ďalej. Vzala cudzí pohárik a na ex vypila jeho obsah. Podala Dominikovi jeho pohárik a pritlačila poldecák k jeho ústam a on omámený z pôžitku s Kamilou bez odvrávania jeho obsah vypil. Pohárik so zarinčaním dopadol na zem a Kamila ho zvalila na lavičku a začala ho pomaly vyzliekať. Neplánovala zájsť príliš ďaleko, no toto jej dostatočne stačilo na to, aby sa ho konečne zmocnila.

„To, čo sa stalo za dverami boxu sa nevynáša,“ šepla mu do ucha a zosunula sa k jeho rozkroku.

Zuzana mala ešte stále zatvorené oči. Neskôr, keď ich mierne pootvorila, všimla si Alexandrovu zmätenú tvár a následne znova zatvorila oči a slastne vzdychla. Tak ja som nemusela nakoniec nič urobiť a ono to prišlo samo. Možno má Ondrej pravdu... Čo keby som to s ním skúsila? Prevrátila zavreté oči a následne pozrela na Alexandra, ktorý len mlčky sedel vedľa nej, šúchal si ruku a čakal, čo príde.

„To bolo... krásne,“ vyslovila myšlienku nahlas a Alexander sa pousmial. Zuzana ho jemne chytila za ruku a znova pritisla svoje pery na jeho a obaja znova zavreli oči. Po chvíľke odvrátila od neho tvár, vstala a chytila ho za ruku, aby ho odviedla do izby. Alexander sa len zmätene okolo seba obzeral a pozoroval, kam ho ťahala.

Neskôr došli na koniec chodby k jej izbe, vošla dnu, no Alexander bol rýchlejší, chytil ju odzadu za driek a zvalil ju na posteľ. Vyzliekol si tričko a začal ju nežne bozkávať. Popri tom jej dával dole tričko. Bozky mu opätovala. Neskôr však prudko otvorila oči a keď ju išiel pobozkať odvrátila tvár na stranu. Prekvapilo ho to, pokrútil hlavou a mlčky si ľahol vedľa nej.

„Čo sa deje?“ nechápavo sa opýtal a nadvihol hlavu, aby na ňu videl.

„Áno, aj ja mám taký pocit, že ideme na to príliš rýchlo,“ odpovedal si na otázku, posadil sa a zo zeme si zdvihol tričko, ktoré si rovno aj obliekol.

„Nie,“ zastavila ho, keď vstával a pohladila mu hruď.

„Teda, chcem povedať, že ja som ti všetko nepovedala,“ posadila sa a obliekala sa.

„Vieš. Ja a moja matka,“ zapla si podprsenku, ktorá sa je rozopla. „Neustále sa mi to všetko vynára pred očami,“ zavrela oči a zovrela si ruky do pästí, potláčala zlosť.

„Ale čo?“ pozeral sa na ňu spýtavým pohľadom.

„Ty za to nemôžeš, Alex,“ skočila mu do reči, „za všetkým je to, čo sa stalo raz mojej matke, akurát som si na to spomenula. Neviem prečo sa to vynorilo práve teraz. Možno z toho dôvodu, že akurát máme v rodine trošku problémy,“ sklonila hlavu, jemne ju pohladil po šiji a zasunul pramienok vlasov za ucho, aby jej videl do tváre.

„Ak chceš, tak mi to môžeš kľudne povedať. Ak nie, ja ťa chápem, že sme na to išli príliš rýchlo, môžeme spomaliť,“ upokojoval ju a zároveň jej rukou prešiel zo šije na chrbát.

„Má to všetko súvis s minulosťou a s obdobím, kedy ešte žila moja matka. Raz dávno sa jej niečo stalo. Niečo, čo sa snažila utajovať a vedel o tom len môj otec. Neskôr, keď som mala dosť rokov mi to všetko povedal,“ nadýchla sa, aby vedela dokončiť myšlienku. „Moja matka bola dieťaťom, ktoré sa narodilo nechcene.“

„Starká si chcela dať tvoju mamu zobrať?“ pri tejto vete ňou trhlo. „Nie. Moja matka bola dieťaťom, ktoré nepoznalo otca. Totiž matka mojej matky, čiže moja stará mama bola znásilnená jedným mužom, pri istej udalosti, ktorú mi otec bližšie nešpecifikoval, no jedno je isté. Mama s tým nebola podľa rozprávania zmierená a nechcela žiadne dieťa. Ja som prišla na svet náhodou,“ dokončila so slzami v očiach a oprela si hlavu o jeho plece.

„Chápem. Určite je pre teba ťažké o tom hovoriť. Ale oceňujem, skutočne si vážim to, že si mi to povedala. Ďakujem!“ pohladil ju po hlave a pobozkal ju na líce.

„Preto na to nechcem ísť tak rýchlo, hádam mi rozumieš,“ pozrela na neho smutnými očami. Postavila sa a v zrkadle na dverách sa trošku upravila. Videla ako k nej odzadu pristupoval.

„Dám ti času, koľko budeš potrebovať. Určite je to pre teba ťažké, tak je na tebe, ako sa rozhodneš.“ otočila sa k nemu a otvorila ústa, pretože chcela niečo povedať. Odvrátil od nej pohľad a zavrtel hlavou, aby jej naznačil, že nemusí nič vysvetľovať.

„Ale nie. Ja sa nemám medzi čím rozhodovať, ja len potrebujem jednoducho čas a nechcem na to všetko tak rýchlo pristupovať,“ otočila sa späť k zrkadlu a zamyslela sa. No tak teraz som fakt pekne klamala, do čerta! Že sa nemám rozhodovať? Však Dominik je čo? Hrám na všetky strany alebo čo? Však by som sa mala už uvedomiť. Alexander je ten, ktorého chcem a to vďaka rade, ktorú mi dal Ondrej. Znova privrela oči a chcel ju chytiť za plecia. Tesne pri jej tele stiahol ruky späť.

„Pôjdem pomaly domov. Nechám ťa premýšľať, potrebuješ čas. Keď budeš chcieť, hocikedy mi zavolaj,“ priblížil sa k jej tvári, no pred tým ako ju pobozkal, si to rozmyslel. Ale tak zasa pobozkať si ma mohol... Smutne si vzdychla a dala mu bozk na líce.

„Odprevadím ťa,“ otvorila dvere, cez ktoré vyšiel a následne za ním vyšla aj ona.

„Počkať!“ Zuzana na chodbe prudko zastala a Alexander do nej odzadu vrazil.

„Juj, prepáč, nechcel som,“ prudko zdvihla ruku a zamračene sa na neho pozrela.

„Tíško, chvíľku.“

„Čo sa deje?“ netrpezlivo sa vypytoval. Otočila a usmiala sa.

„Vieš, počuť mojich rodičov, ako sa po dlhom čase spolu zabávajú, je zázrak,“ usmiala sa a Alexandra to vystrašilo.

„Tvoji rodičia sú doma?!“ prekvapene zo seba vyhŕkol.

„Hádam sa ich nebojíš. A okrem toho, prestaň! Však sme spolu nič nerobili. Teda takmer nič,“ tvár sa jej zmenila vplyvom jemného úsmevu a pozrela na jeho pery.

„Nie, Zuzana, nie. Už nie! Ak chceš čas, tak ti ho dám, ale nebudú žiadne bozky,“ všimol si ako zasnene pozerá na jeho pery.

„Dobre, dobre. A teraz už poď, chcel si predsa už ísť,“ povedala chladným tónom, ktorý ho už druhý krát za malú chvíľku prekvapil

„Ahojte! Čo vy tak skoro doma?“ Bruno sa strhol, keď začul na schodoch jej hlas.

„Neskôr ti to vysvetlím. Kto je to?“ horlivo sa opýtal, keď uvidel pochodovať po schodoch Alexandra.

„Nerob paniku, prosím ťa! Toto je Alexander. Môj... kamarát.“

„Aha, takže tvoj... kamarát,“ povedal s iróniou v hlase a podal Alexandrovi ruku.

„Teší ma, som Alexander!“ predstavil sa a zdvorilo sa na obidvoch usmial.

„Aj mňa teší,“ Sofia mu podala ruku a Alexander sa opäť trošku silene usmial. Ostala mierne zarazená a skúmavým pohľadom si Alexandra premeriavala.

„No a teraz už musí Alexander ísť,“ zvýraznila jeho meno, aby ukončila túto trápnu situáciu.

„Ale prečo? Iba teraz sme sa spoznali,“ Sofia namietala a Bruno ju chytil okolo pása. No ako vidím, tak sa uzmierili ešte rýchlejšie ako som predpokladala. Tá starká je zázračný človek. Stíhala konštatovať situáciu, keď ťahala Alexandra pred dvere.

„Som rád, že som sa s vami zoznámil,“ kričal za nimi a obaja ostali prekvapení, keď im Zuzana zabuchla pred nosom dvere.

„Prepáč, ale nedostali by sme sa do večera vonka. Mrzí ma to, že sme sa dnes videli len tak krátko,“ namietla smutným hlasom a pozrela do zeme. Alexander jej pravou rukou nadvihol tvár a venoval jej ten najkrajší úsmev. Znova ju to nakoplo

„Mrzí ma ten dnešok, ale chcem aby si vedela, že sa mi môžeš kedykoľvek ozvať. Teším sa, keď sa znova stretneme,“ pomaly sa vzďaľoval a Zuzana za ním smutne pozerala.

Do čerta, dievča! Rozhodni sa už konečne! Si nerozhodná ako stará tetka na trhu... Však Alex je úplne super chlapec. Len na druhej strane. Je tu ešte Dominik. Pretrhla niť svojich myšlienok a vypúlila oči.

„Do čerta!“ plesla si po líci. „Do čerta! Dominik,“ rýchlo sa zvrtla a nemotorne nahmatala kľučku dverí a vrazila dnu.

„Prepáčte, prepáčte, je to fakt súrne!“ ospravedlňovala sa, keď prerazila objímajúcich sa rodičov a bežala do svojej izby po telefón. No ty si ale hus! Už druhý krát v priebehu dňa zabudnúť na Dominika. Sakra, takto som ten prekliaty experiment nemusela ani robiť. Na čo to bolo dobré, na čo? v duchu kliala a rýchlo vytáčala Dominikovo číslo. Zvoní, no tak už to konečne zdvihni.

„Prosím?“ niekto zdvihol telefón, no Dominik to nebol, pretože ten nemal dievčenský hlas.

„Na druhej strane je ten, o ktorom si myslím, že to je?“ spýtala sa komplikovane a po hlasitej vlne smiechu sa z druhej strany telefónu ozvala Kamila.

„Nie, tu je Santa Claus. Asi, že som to ja! Čo zasa chceš od môjho miláčika?“ zachichúňala sa do a Zuzanine vnútro vrelo ako horúca láva uprostred vulkánu.

„Vieš čo je zaujímavé?“ spýtala sa Sofia Bruna rečníckou otázkou, keď prechádzala do kuchyne a kládla na kuchynský stôl tašku s vecami, ktoré im Ema nabalila. Mlčal a čakal, kým bude pokračovať. Na chvíľku si odbehol do obývačky, ale ubezpečil ju, že ju počúva.

„Aj môj syn bol Alexander. Presnejšie povedané aj je, ale ja som ho strašne dávno nevidela, ale,“ prerušil ju prichádzajúci Bruno, nesúc dve fľašky alkoholu.

„Čo s tým ideš robiť?!“ pochopila, keď videla, že obe fľaše otvoril a pomerne drahý alkohol vylial do umývadla. Pustila vodu, aby alkohol rýchlejšie odtiekol. Opatrne položil fľaše do drezu a zvrtol sa k nej.

„Nedopovedala si niečo,“ objal ju a rukami jej prešiel na zadok. „Ja viem, že tvoj syn sa volá Alexander, aj to, že si ho dlho nevidela, ale toto by bola až príliš veľká náhoda, aby prišiel práve on k nám domov, nemyslíš?“ povzdychla si a chytila mu mokré ruky, ktoré si utieral do jej nohavíc. „Teraz si citlivejšia na okolie a každý Alexander nebude Tvoj syn.“

„Možno máš pravdu, no ten chlapec mi bol skutočne odniekiaľ známy.“

„Mohla si ho trebárs vidieť v nemocnici, pretože Zuzana niečo vravela, že sa stretla s nejakým chlapcom,“ upokojil ju a dal jej bozk na čelo.

„Keď ja neviem. Tak rada by som videla svojho syna, len po Karolovi sa nejako zľahla zem a o Alexovi neviem skutočne nič,“ silnejšie ho objala a ten jej len ľahko hladil vlasy.

„Milujem ťa, už si mi odpustila?“ povedal potichu a pobozkal ju na vlasy.

„Ak sa ma to budeš stále pýtať, tak zmením svoj postoj. Odpustila, ty teliatko!“ objala ho tak silno, že na ďalšie reči sa nezmohol.

„Tak počúvaj Santa Claus, či ako si sa to nominovala. Santa je na rozdiel od teba normálny, aj keď vymyslený. Len škoda, že ty si nenormálna a skutočná, v tom je ten rozdiel. A teraz by si mi mohla dať k telefónu Dominika, potrebujem s ním hovoriť. A hneď!“ Zuzana sa rozvášnila a zúrila.

„A ako vieš, že je tu?“ neustále ju zavádzala a zabávala sa na tom, ako ju vie vždy dokonale vytočiť.

„Netvár sa ako blbá. Síce ty sa ani tak tváriť nemusíš, ale počula som ho. Tak mi ho láskavo daj k telefónu,“ ostalo ticho, ozval sa smiech a o malú chvíľu sa ohlásil Dominik.

„No prosím?“ spýtal sa podráždeným hlasom a odkašlal si.

„To som ja, Zuzana. Prepáč, že ti volám až teraz, ale musela som niečo dôležité vybaviť...“

„Uhm a teraz ako čo ja s tým?“ spýtal sa mimoriadne chladným hlasom, ktorý ju takmer vyviedol z rovnováhy.

„Prepáč, ale stalo sa toho skutočne strašne veľa a nemala som čas, ale chcela by som sa stretnúť a porozprávať sa s tebou. Medzi štyrmi očami,“ navrhla mu stretnutie a Dominik len zhlboka vydýchol.

„Kde sa teda stretneme? A rozhoduj sa rýchlo, kým si to nerozmyslím!“ povedal náhle a Zuzana ostal prekvapená.

„Ďakujem. Čo by si povedal na to, keby sme sa stretli na zastávke autobusu v meste pri kníhkupectve?“

„Myslíš, Štefánikovo?“ opýtal sa na miesto stretnutia, akoby nevedel, čo myslela.

„Áno, presne tam, je to nejaký problém?“ zaskočene sa spýtala a odvrkol, „ani nie. Tak teda Štefánikovo nábrežie o druhej. Budem ťa tam čakať!“ nakoniec nečakane ukončoval plánovanie on.

„Ale však to je za pol hodiny, ja to nestihnem.“

„Chceš sa porozprávať alebo nie? Ak áno, tak ťa tam čakám a ak neprídeš do štrnásť desať, tak odchádzam. Chápeš?“ nestihla sa ani vyjadriť a Dominik zložil. Ostala nemilo prekvapená a po chvíľke sa obadala, že musí bežať na autobus. Tak toto je už čo?! Ja ho vôbec nespoznávam, to jeho správanie... Ako ja nenávidím ľudí, čo podľahnú tlaku okolia!

Rýchlo vybrala zo skrine košeľu, prevliekla sa a zobrala si svoju taštičku s dokladmi. Zbehla dole schodmi a začala sa obúvať.

„Kam sa chystáš, však len teraz sme prišli,“ Bruno sa spýtal prekvapene a oprel sa o zábradlie schodov.

„Jednoducho idem von, prídem, neboj sa! Mám ťa rada a predpokladám, že aj ty mňa. Papa,“ vzala kľúče a ani sa nestihol opýtať na Alexandra, či to bol on, s kým bola v nemocnici. Len si vzdychol, otočil sa na päte a smeroval do kuchyne.

Prečo ja vždy musím niekde utekať? A znova na autobus! Chaos patrí asi k môjmu životu...

Netrpezlivo pozerala von oknom a vždy keď autobus zastal na zastávke a približoval sa stále k miestu stretnutia bola viac a viac nervóznejšia. Nemala sa ani s kým porozprávať, pretože Ondrej s ňou z nejakých príčin prestal komunikovať a tak jej neostávalo nič iné, len sa s tým všetkým popasovať. Akurát, keď sa chcela Ondrovi ospravedlniť, nenatrafila na neho. Tieto blbé náhody z celej duše nenávidela.

Pomaly sa postavila, pretože sa autobus približoval k zastávke, na ktorej sa mala s Dominikom stretnúť. Stala si k dverám a čakala kým šofér bezpečne zastane a po otvorení dverí sa zhlboka nadýchla a vystúpila. Približovala sa k Dominikovi, ktorý sedel na lavičke a bol oblečený v tmavej mikine s kapucňou na hlave a vyzeral tajomne.

„A - ahoj Dominik! Som teda tu,“ prešla pred neho, pretože sedel chrbtom k ceste a nevidel ani na autobus a ani na toho, kto prichádzal. Mlčky sedel, ani sa nepozdravil. Bola málokedy nesvoja. V tomto prípade prípustná odchýlka prekročila svoju hranicu a znervóznela viac ako inokedy.

„Deje sa niečo? Nevyzeráš byť v pohode,“ konštatovala, keď sa jej pozrel do oči. Všimla si, že mal rozšírené zrenice a oči mal podliate krvou. Celý dojem špatili tmavé kruhy pod očami a mastné vlasy, ktoré mu vytŕčali do všetkých smerov.

„Chcela si sa stretnúť, tak teda spusti!“ prikázal jej nedobytným hlasom a hlavu si viacej zahalil do tieňa kapucne. Prisadla si k nemu a zacítila, ako z neho razil alkohol a cigarety.

„Vieš,“ prisunula sa bližšie k nemu. „Skutočne ma to mrzí, že sa stretávame až po takom dlhom čase, ale prvý krát, keď sme mali naplánované stretnutie sa prihodilo niečo, čo by som neočakávala ani v najhoršom sne, potom to išlo len dole vodou a nemala som takmer na nič čas,“ pokýval len hlavou a pozrel na ňu bodajúcim pohľadom. Jeho krvavé oči sa vpili do jej tváre až jej prebehol mráz po chrbte.

„A myslíš, že to mňa zaujíma? Nepotrebujem vysvetlenia,“ spýtal sa a zostala zaskočená a vôbec ho nespoznávala. Pripadal jej ako úplne iný človek. Iný než ten, s ktorým sa na výlete rozprávala.

„Čo sa to s tebou deje? To nie je ten milý chlapec, čo bol na výlete,“ konštatovala a spoza nich sa ozval hlas.

„To máš teda pravdu. Nie je to on!“ obaja ako na povel vstali a Zuzana ostala stáť s pootvorenými ústami a pozerala raz na Kamilu a raz na pravej strane stojaceho Dominika. Kamila pomaly prešla k nemu a oprela sa mu o plece.

„Nie je to on, pretože teraz patrí mne. Počuješ? Mne!“ tieto slová ju zasiahli a to jej zhoršilo náladu o sto percent, no prvý sa ozval Dominik.

„Ja nepatrím nikomu!“ premáhal sa, aby odporoval Kamile, ale tá mu odvrkla tým, že či vie, kto sa o neho postaral.

„Nechápem,“ Zuzana náhle prehovorila, „nechápem, ako si mi toto mohol spraviť. Predsa len sme sa dohodli na tom, aby si prišiel sám a ty si privedieš túto kreatúru? Na tom sme sa teda nedohodli, niečo sme si nedoriešili,“ prekrížila si ruky na hrudi a bola pripravená odísť na druhú stranu cesty, aby mohla ísť domov.

„A snáď ti tu moja prítomnosť prekáža?“ podpichla Zuzanu a tá sa na chvíľku, keď odchádzala, pri Kamile pristavila.

„Tvoja prítomnosť mi prekážala vždy. Aj vtedy, keď vôbec o nič nešlo. No teraz... Teraz si už môžeš svojho Dominika nechať,“ pousmiala sa nad absurditou situácie, „pretože ja o takého,“ premerala si ho od hlavy po päty, „človeka vôbec nestojím,“ ukončila debatu a vydala sa cez podchod na druhú stranu. Keď z neho vyšla, na pôvodnej strane videla, ako sa Dominik háda s Kamilou a rozbieha sa na druhú stranu za ňou. No tak ešte toto mi chýbalo! Škoda, že o tomto Ondrej vôbec netušil, aký to len bude idiot a aká som ja sprostá, že som si o ňom myslela len to najlepšie. Ale prečo sa s ním zaoberať? Nič medzi nami nebolo, nie je a ani nebude ako sa zdá... Obzrela sa za seba a okrem prichádzajúceho autobusu videla aj rútiaceho sa Dominik, ktorý akurát vybiehal z podchodu. Autobus pri nej zastavil, v rýchlosti nastúpila a Dominik to stihol taktiež, no nastúpil úplne zadnými dverami. Sadla si vpredu k šoférovi a na jej opätovné prekvapenie to Ondrej nebol, aj keď to bol jeho autobus. Nechcela sa pozerať dozadu, ale počula blížiace sa kroky, ktoré miestami prehlušoval zvuk starého vŕzgajúceho autobusu.

„Prečo si zmizla? Neskončili sme,“ prudko strhla k nemu hlavu a pritisla svoju tvár k jeho tvári.

„Tak počuj,“ udrela ho po líci, „ja si budem robiť čo chcem, pretože ja patrím sebe a nie niekomu inému,“ parafrázovala ho a pokračovala. „Okrem toho, kde si ju nechal, však zošalie, že na tej zastávke ostala sama? A ďalej, zmizla som preto, pretože mám taký pocit, že viacej ti už nemám čo povedať,“ v očiach jej blčal hnev, ktorý u nej ešte nevidel. Overil si ale, že aj ona sa dokáže poriadne nahnevať. Bola skutočne vytočená do nepríčetnosti.

„Nebola si to ty, čo si sa chcela stretnúť?“ povedal tlmeným hlasom a stiahol si z hlavy kapucňu. Obaja vzbudzovali záujem okolia.

„Nebola si to ty, čo si sa chcela stretnúť?“ zopakovala posmešne a neovládla sa. „Bla, bla, bla. Ty si omieľaš dookola to isté, ale vôbec si si nevšimol, že ma tam tá krava zhodila pred celou zastávkou a okrem toho, obávam sa, či sa vlastne mám s tebou rozprávať, pretože ako pozerám,“ pozrela mu opätovne do očí a pozrela na jeho oblečenie, ktoré bolo celé zamazané, „hm si zjavne pod vplyvom nielen Kamily,“ otočila hlavu späť k oknu a čakala, ako bude reagovať. Začal zhlboka dýchať a rozmýšľala, či sa nebude brániť, ale nič neprichádzalo a po takmer zvyšok cesty, až na sídlisko, kde bývala, bolo medzi nimi ticho. Začínalo jej to byť nepríjemné, ako vedľa neho sedela. V duchu sa modlila a pýtala sa, kedy bude už konečne na „svojej“ zastávke a prestane si ju úchylne premeriavať.

„Vieš... Ja,“ zrazu sa ozval a Zuzana prekvapene, so zdvihnutým obočím, na neho hľadela., „keď ja stále neviem, čo k tebe cítim. Ja ťa stále chcem, ale chcem aj Kamilu,“ pokrútila hlavou nad nezmyslami, ktoré vypúšťal z úst a vytmavila mu, čo cíti ona k nemu.

„Hm, to je fajn, len škoda, že to nie je vzájomné. Ja nechcem o Kamile ani počuť a presne to isté by som najradšej robila aj v prípade tvojej osoby,“ vzdychla si a pomaly sa dvíhala zo sedadla, keď ju stiahol za ruku a posadil späť vedľa seba. Začal ju bozkávať na prsia. Zhnusene ho od seba odtisla. „Šibe ti? Čo to, do pekla, robíš? Ktorej časti vety, že nechcem o vás dvoch počuť, si nerozumel, ha?“ pozrela na neho a aj na šoféra autobusu, ktorý sa na nich po výkriku pozeral a otvoril dvere, aby mohli ľudia vystúpiť. Dominik prudko vstal a pomedzi zuby precedil:

„Poser sa ty,“ posledné slová si nechal pre seba, rýchlo z autobusu vystúpil a keď si zakrývala obnaženú hruď rukou, začula piskot pneumatík a tupý náraz. Vo vnútri autobusu sa vzrušenie dalo krájať. „Videli ste to? Však ten magor toho chlapca zrazil!“ na tento výkrik sa pár cestujúcich postavilo a prešlo na druhú stranu autobusu, aby sa na to pozreli. Zuzana si v stoji, ako pozerala na zakrvaveného Dominika, ktorý ležal na ceste, zakryla ústa a rýchlo vybehla vo z autobusu. Bezmocne sa na neho pozerala, ako mu z uší vytekala krv a okolo sa začala tvoriť drobná kaluž krvi. Strácal vedomie.

„Tak zavoláte tú záchranku konečne?“ kričal po nej šofér auta, ktorý mu podopieral hlavu a Zuzana ustúpila o krok dozadu a prehrabla si vlasy.

„Áno, už volám,“ vytiahla z vrecka nohavíc mobil, vytočila číslo tiesňového volania a ponáhľala sa na lavičku zastávky, pretože cítila, ako sa jej podlamujú kolená.

„Vy ste jeho priateľka, sestra?“ spýtal sa sanitár, keď nakladal Dominika do sanitky a zatváral dvere.

„Nie, to nie som. Som len... Kamarátka,“ po častiach sa vyjadrovala a sanitár jej rukou naznačil, aby sa pohla za ním do auta. Neodmietla, pretože to, čo sa stalo, bolo z časti aj jej vinou. Znova si to pripisovala „na svoj účet“. Možno to bolo všetko z toho dôvodu, pretože cítila ľútosť aj s takými ľuďmi, pri ktorých by ju vôbec nemala pociťovať a nebol jej každý ľahostajný. Po väčšine už bola zvyknutá na to, že niektorí ľudia rýchlo prídu aj rýchlo odídu, ale brala to ako súčasť života. Vnímala to, ako niečo, čo sa jednoducho malo stať, a malo to nejaký svoj podstatný význam a očakávala od toho, že sa niečo aj v jej živote zmení. Nečakala ale márne? Pretože niekedy nie je najlepšie čakať, že aj z toho zlého sa vykľuje niečo dobré, ale napriek tomu vedela, že každý človek, čo zasiahol do jej života má v jej srdci miesto, odkiaľ ho nedokáže jednoducho vygumovať.

Škoda bola ale tá, že mnoho ľudí si to nevšimlo. Snažila sa byť vždy príkladnou kamarátkou a vždy sa zaujímala o každého zo svojho okolia. Ale človeka, presne ako Zuzanu, to po čase prestalo baviť, keď nedostávala akúsi „spätnú väzbu“.

Ako sa viezli spolu s Dominikom v sanitárskom aute, zamýšľala sa nad týmito vecami a ani nevnímala, ako jej sanitár zotieral z tváre krv, ktorá sa jej tam dostala. Myslel si, že aj ona je zranená. Neodpovedala a z toho si vyvodil, že všetko je v poriadku. Prečo si aspoň raz nemôžem nájsť niekoho, kto bude pri mne neustále stáť a podporovať ma... Prečo to aj u mňa nemôže byť niekedy až príliš jednoduché a prečo sa stále musím práve JA zaoberať takýmito vecami? Veľmi dobre vedela, že si na tieto otázky nemôže položiť aj odpoveď, pretože ju ešte nevedela v sebe nájsť. Rátala s tým, že časom sa objaví niekto, kto jej bude vedieť povedať, presne to, na čo sa pýtala. Trocha ju to premohlo a snažila sa svoje emócie potláčať. Človek začína filozofovať práve v hraničných situáciách, aj keď sa jej táto priamo nedotýkala.

Zo zamyslenia ju vyrušil príchod k nemocnici a otvorenie dverí.

„Mohli by ste si, prosím vás, vystúpiť?“ spýtal sa lekár a chytil ju za plece. So slzami v očiach na neho pozrela a mlčky vstala zo sedadla pre spolucestujúceho. Stála pri sanitke a pozerala, ako ho odvážajú na príjem a zatvárajú sa za nimi dvere. Pomaly prešla za nimi aj ona a spozorovala pri vchode známu postavu. Ani Dominik v podstate nikoho nema...

„Jej, ahoj,“ aspoň na chvíľku jej zažiarili oči, keď zbadala Evu.

„Čo ty tu zasa robíš? To ti to tu až tak chýbalo, že si sem znova prišla, hm?“ spýtala sa s úsmevom na perách a podpísala akúsi kartu.

„Nie,“ naprázdno prehltla, „ja som tu s kamarátom, ktorého zrazilo auto,“ vysvetlila jej a utrela si nos do skrčenej vreckovky, ktorú vytiahla z vrecka nohavíc.

„Ach chápem,“ vcítila sa do jej kože a podala jej informácie. „Nemôžeš ísť ešte za ním, ale keď to bude možné, ohlásim ti to, dobre?“ upokojila ju a ukázala na sedadlá pri vchode.

„Ďakujem,“ pomaly si sadla a položila si v mysli otázku. Čo tu vlastne robíš, dievča?

„Všetko je v poriadku?“ spýtala sa a na chvíľku si k nej prisadla.

„Ale áno je, len som trošku z toho všetkého mimo, pretože sa to všetko tak rýchlo zomlelo, že ani neviem ako a prečo som sa ocitla práve ja v nemocnici.“

„Ako to, že nevieš?“ zvedavo sa opýtala a čakala, čo jej odpovie.

„To je na dlhšie,“ odsekla a Eva jej navrhla, aby si išli sadnúť do závodného bufetu, kde sa budú môcť trošku porozprávať. Súhlasila a videla v nej osobu, ktorej sa mohla zdôveriť.

„Tak čo si dáš?“ drgla lakťom do mysľou neprítomnej Zuzany a tá si v rýchlosti vyberala pohľadom, čo by bolo pre ňu vhodné, pretože nemala akosi na nič v tej situácii chuť.

„Vieš čo? Dám si len čaj. Najlepšie nejaký čierny alebo ovocný,“ zablúdila pohľadom k pokladníčke a tá prikývla hlavou a naúčtovala jej objednaný nápoj. Nechala jej zvyšok do jedného eura a vybrala sa k stolu. Po chvíľke si k nej Eva prisadla.

„Hm, to chceš skutočne len čaj?“ pozrela na jej sklonenú hlavu. Vzala do ruky príbor a s chuťou sa pustila do jedla.

„Bude mi to stačiť. Skutočne ďakujem. Myslím, že teraz by som toho veľa nezjedla,“ silene sa usmiala a plynulo nadviazala ďalej, „a aj tak nemám pri sebe veľa peňazí, lebo som... Nepočítala s tým, čo sa stane,“ oprela sa rukami o stôl a zložila si hlavu do dlaní.

„Chápem,“ Eva prežúvala kúsok šťavnatého šalátu. „Tak teda. Ako je to s tou nehodou?“ po tom ako sa to spýtala sa Zuzane v momente vybavili spomienky na haváriu, ktorá sa stala takmer pred dvoma hodinami.

„Vieš, že ani neviem? Alebo skôr, nechcem vedieť. A aj keby som to chcela vedieť, tak ma to nezaujíma,“ komplikovane jej vysvetlila podstatu veci.

„Ale predsa si vravela, že je to tvoj kamarát, nie?“ Eva si odpila z pohára a uvoľnila na stole miesto predavačke, ktorá doniesla Zuzane čaj.

„Vravela, nevravela. Ono je to v podstate tak, že ja som bola presvedčená, že s tým kamarátom chcem skoncovať, alebo lepšie povedané, chcem ukončiť to našej „kamarátstvo“ len sa stala tá nehoda,“ Eva ju mlčky počúvala a mierne nadvihla obočie.

„A smiem vedieť, prečo chceš to kamarátstvo ukončiť?“ znova si odpila a prehltla kus mäsa.

„V podstate,“ pomiešala si čaj a oklepala lyžičku o okraj hrnčeka, „ako tak uvažujem, ja sa nemám ani komu poriadne zdôveriť, pretože každý sa mi v poslednej dobe obracia chrbtom. Rodičia nemajú na mňa príliš veľa času, pretože majú svoje problémy a priatelia? Priatelia tí majú taktiež svoje problémy a po väčšine to býva tak, že aj keď niekde s nimi nie som, tak mám pocit, že im ani nechýbam,“ zamyslela sa a mierne si prehrabla vlasy.

„No, len tie tvoje pocity môžu byť skutočne len pocitmi. Možno to tak v skutočnosti nie je. Každý z nás má tú svoju blízku dušu, ktorej sa môže zveriť. A priateľa nemáš?“ zachádzala do podrobností a jej to už akosi ani neprekážalo.

„Aj áno, aj nie. Vlastne, ja sama si za to môžem, že neviem, či je to priateľstvo, alebo nie. Pretože sa mi vynárajú spomienky z detstva. Som divná, ja viem.“

„Aha, na to sa teda nebudem pýtať, pretože vidím, že nechceš o tom veľmi hovoriť. Povedz mi prosím ťa, prečo sa tak príliš podceňuješ a nemáš stanovené nejaké hodnoty svojho vnútra?“ spýtala sa takmer psychologickú otázku a Zuzana sa musela mierne zasmiať.

„Ako pozerám, tak určite študuješ psychológiu, pretože ideš na mňa akosi psychologicky.“

„Nie, neštudujem psychológiu, keď skončím na výške, tak budem pracovať na patológii,“ usmiala sa a s ľahkosťou si vložila do úst ďalší kúsok jedla.

„Tak to ma teda možno budeš pitvať a zistíš, že moje srdce od žiaľu prasklo. Pretože šťastie v kamarátoch sa mi nejako vyhýba. V triede to nie je o nič lepšie, pretože jedna moja spolužiačka tam proti mne poštvala celú dievčenskú časť triedy a chalani sa za mnou otáčajú možno len pre moju peknú tvár,“ povedala sklamane a trochu sebavedome. Eva nad ňou pokrútila hlavou a dojedla posledný kúsok bufetového jedla.

„Ako tak pozerám nielen na hodiny, ale aj na teba, je čas, aby si spravila poriadok vo vzťahoch, pretože trápiť sa ľuďmi, ktorí sa nezaujímajú o teba, je,“ pozrela na hodinky, „strata času si myslím a ten čas by si skôr mala venovať tomu tvojmu „áno-nie“ chlapcovi,“ usmiala sa a vstala od stola a vytiahla z plášťa malý papierik na ktorý napísala číslo.

„Napríklad ja som zistila, že si fajn baba,“ povedala náhle a vsunula jej pod ruku malý papierik. „Preto ti dám moje číslo, ak by si sa cítila možno sama, alebo by si sa potrebovala len tak s niekým poradiť, tak sa jednoducho ozvi, budem rada,“ usmiala sa a chcela ju pohladiť po hlave, no v poslednej chvíli stiahla ruku a zdvihla tácku.

„Niekedy sa ozvi! Nechám ťa už,“ žmurkla na ňu a zmizla kamsi z dohľadu.

Tak toto je už druhé číslo, čo som dostala tu v nemocnici. Asi sem budem chodiť, častejšie, pretože sa tu vyskytujú skutočne fajn ľudia. Ale som blbá, že mi ešte ostáva čas aj na žartíky, keď môj kamarát leží v nemocnici... Kamarát? Spomeň si na Evine slová... Urob si poriadok vo vzťahoch... Dominik už nie je tvoj kamarát, je to len známy... „Známy“... Zamyslene si odpila posledný dúšok čaju a prudko vstala od stola, mávla predavačke z bufetu na pozdrav a ponáhľala sa do Dominikovej izby, dúfajúc, že už bude pri vedomí. Chcela to všetko...

Kapitola šiesta - Po smiechu býva plač

„Počkaj zlato, myslím si, že do tej pesničky sa nehodí géčko, ale skôr by som tam dal déčko, čo ty na to?“ Alexander pozrel na Zuzanu a poslal jej vzduchom neviditeľný bozk. Ešte raz si prehrala celú skladbu a uznala, že má pravdu.

„Skutočne,“ znova prešla po strunách a vznikol z toho akord D. „Sedí to tam lepšie, je to také rytmickejšie, rýchlejšie,“ brnkla veselo po gitare, rýchlo si ju zložila z krku a položila do stojana

„Hneď som späť, skočím si po ďalšie texty,“ cestou z izby ho pobozkala a vyšla na chodbu kde stretla, odchádzajúcich rodičov. Musela sa usmievať, pretože mala to po čom túžila. Chlapca, lásku a hlavne robila to, čo ju neskutočne bavilo. Hrala a spievala v Alexandrovej skupine Red Rats. Znova sa vrátila spomienkami do minulosti, ale tie rýchlo zahnala eufóriou z dobre vykonanej zvukovej skúšky, ktorú predvádzali v ich dome v tom najspodnejšom poschodí, aby nikoho nerušili. Predsa len ich dom bol dosť veľký a tak slúžil už takmer rok, ako skúšobňa pre Alexandrovu skupinu.

Bol to rok, čo ubehol od posledného incidentu, ktorý vážnejšie Zuzanu poznačil. V tom čase, keď sa chcela porozprávať s Dominikom, nemala skutočne pri sebe nikoho, no teraz vedela, že je šťastná. Mala po svojom boku spriaznenú dušu Evu, ktorú stretla v nemocnici a už vtedy niekde v kútiku duše tušila, že bude fajn kamarátka. Podľa nej to nebola len fajn kamarátka, ale najlepšia osoba, ktorú kedy stretla, samozrejme po Alexovi. S Alexandrom už chodila takmer rok. Cez letné prázdniny po rozhovore s Evou, vtedy v nemocnici, si uvedomila, že už nechce byť viacej sama. Snažila sa byť sebecká, nemyslieť viacej na ostatných, no jej povaha jej to nedovoľovala. Ešte ten týždeň sa rozhodla, že spraví vo svojom živote rázne kroky. Chcela mať pri sebe aspoň niekoho, kto by ju v tých najhorších chvíľach podporil a tak sa aj stalo. Mala šťastie, že spoznala vtedy v nemocnici Alexandra, ktorý sa jej stal skutočnou oporou. Práve on prišiel s nápadom, či by Zuzana nechcela pre ich kapelu písať texty. Neskôr ju sám osobne, na návrh, ktorý predhodil kapele, obsadil do role sólistky. Jej hlas sa mu neskutočne páčil a aspoň takto mohol splniť malý kúsok z toho, čo si z celého srdca priala. Byť speváčkou. Za tento rok bola Alexandrovi skutočne vďačná a neustále sa cítila byť čosi Alexovi dlžná. Vedela, že týmto krokom sa on sám dostal do pozície gitaristu. Totiž, pred tým, ako sa k ním do skupiny dostala, jej texty interpretoval on. Práve kvôli tomuto gestu si ho vážila ako skutočnú osobnosť, obdivovala ho, ako niekto dokáže mať taký zmysel pre hudbu a samozrejme aj pre ľudské cítenie, čo mnohým ľuďom v jej okolí, ešte pred rokom, chýbalo. Zuzana ho skutočne milovala a on nepopieral, že k nej cítil presne to isté. Na druhej strane Zuzanu podopierala aj Eva.

Eva, ktorá jej otvorila oči a vliala v tých najhorších chvíľach sebavedomie a ukázala jej, že predsa len sa nájde človek, ktorý ju dokáže počúvať a vie jej v najťažších chvíľach poradiť. Bola šťastná. Zuzane z očí priam sálala radosť, pretože konečne našla aspoň dvoch ľudí, ktorí skutočne stáli za to, aby žila a plnila si svoje sny. Oboch brala ako malé barličky, ktoré jej pomáhali pri chôdzi životom. Blízkych ľudí sa asi ani viac nedá mať.

A v neposlednej rade, bol pre ňu skutočne dôležitý aj Ondrej. Mala ho skutočne, niekde tam, v zadnej časti srdca rada ako kamaráta, pretože keď sa náhodou stalo, že si s ňou nemal kto vyraziť von, vedela, že sa na neho môže spoľahnúť a taktiež, že dostane radu v pravý čas na správnom mieste. Aj keď s typickými frázami „Ja ťa počúvam“. Od posledného konfliktu sa všetko urovnalo, pretože pochopila podstatu vety, ktorú jej vtedy povedal. No bolo jej ale trošku ľúto, že sa s ním veľmi často nestretávala, pretože buď mala ona školu, alebo on mal dosť veľa práce. Telefonovať taktiež spolu často netelefonovali, pretože obaja sa nechávali núkať, kto komu skôr zavolá, a tak to mnohokrát dopadlo aj tak, že sa nerozprávali spolu viac ako mesiac. Veľmi ju to hnevalo, ale pomaly si na to zvykla, že nie je jediná v jeho živote a že musí predsa nechať voľne dýchať aj svojich priateľov. Stručne a jasne, Ondrej bol osoba, na ktorú sa naviazala a zbavovať sa takéhoto silného puta trvá istú dobu, počas ktorej si každý prejde svojimi štádiami. Štádiami akéhosi „absťáku“.

Všetko sa zomlelo veľmi rýchlo a počas tejto nekonečnej doby stihla úspešne zmaturovať. Pravdu povediac, maturita bola pre ňu na poslednom mieste, no nepodceňovala to. Na všetky jej aktivity bolo minimum času, a však nakoniec sa jej to podarilo nejako zvládnuť a tento rok v lete stála na hranici osemnástich rokov. Pred sebou mala tri mesiace sladkého ničnerobenia prepleteného s prijímačkami na vysokú školu ale z toho... Z toho si veru ťažkú hlavu nerobila. V podstate neplánovala ďalšie štúdium, ale hovoriť o tom s rodičmi bolo viac ako riskantné.

„Zuzka! Zuzana!“ kričal na ňu Bruno, keď schádzala dolu schodmi. Bola skutočne zamyslená. Zastala a obrátila sa k nemu s úsmevom.

„Prepáč, trošku som sa zamyslela nad minulosťou. Občas sa treba vrátiť aj k tomu,“ vložila si ruku do vreciek nohavíc, v druhej držala piesne a čakala, čo od nej bude otec chcieť. V dobrej náladičke sa pohupovala na hrane schodu.

„Mám pre teba jednu správu!“ povedal s vážnym výrazom v tvári, až jej zmrzol úsmev na tvári. Spojil si ruky za chrbtom a pozoroval, ako sa prestrašila.

„Čo - čo sa zasa deje?“ spýtala sa s panikou v hlase.

„Mám pre tebe jednu správu!“ bez slova na neho pozrela a priblížila sa k jeho tvári.

„To som už počula a vieš aká som, keď niekto nevyklopí hneď, to čo chce povedať,“ vrátila sa na pôvodné miesto a Bruno sa zoširoka usmial.

„Budeš sestrou!“ zakričal jej to priamo do tváre, čo ju naľakalo, zároveň vnútorne vystrašilo a samozrejme aj potešilo. Nezmohla sa na slovo a ďalej na neho s otvorenými ústami hľadela.

„Zavri si ústa, lebo je tu prievan a mala by si sa tešiť, nie?“ úsmev mu klesol, keď videl, že sa ani len neusmiala.

„No vieš, mne to ešte tak,“ pevne, oboma rukami zovrela papiere, „celkom... Hmm, nedoplo,“ koktala a znova sa na neho pozrela.

„A na to ste ako prišli? Či ti to povedal nejaký šarlatán cez telefón?“ skúšala sama seba vnútorne presvedčiť, že je to pravda, ale stále sa jej to nedarilo.

„Nie, to som sa dozvedel akurát teraz po poslíčkovi na koni,“ zamával rukami vo vzduchu a ukázal na dvere. „Samozrejme, že je to isté, pretože Sofia si robila tehotenský test a dieťa sa nám transformovalo do dvoch čiaročiek. Mám taký pocit, že je tomu mesiac ako je tehotná,“ odkašlal si, zoširoka sa usmial a presne to isté urobila aj Zuzana a s radosťou sa mu vrhla okolo krku.

„Podrobnosti som nechcela vedieť, ale aj tak vám gratulujem! Skutočne ma to teší, že budem mať konečne súrodenca,“ výskala od radosti, až sa jej pošmykla noha a takmer spadla zo schodov.

„Dávaj si pozor, lebo to osláviš so sadrou na nohe. Nohu si ešte nemala zlomenú,“ spolu s ňou radšej zostúpil mimo schodov. Nohu nie, ale aj srdce sa tam počíta? Zuzana sa len rýchlo ospravedlňovala, pretože si spomenula, že má ešte prácu.

„Juj, oci, prepáč, ale musím sa už ponáhľať, pretože chalani na mňa v skúšobni čakajú. Večer to oslávime a neskôr sa stavím aj za Sofiou,“ kričala za ním, keď bežala do suterénu domu. Tak ja budem mať malého brata, alebo sestričku? Čo sa to človek nedozvie! Vtrhla do skúšobne a s rozpaženými rukami zakričala:

„Som sestra!“ chalani na ňu vyjavene pozerali.

„Vstúpila si do kláštora?“

„Veľmi vtipné, Miňo!“ zoširoka sa už druhý krát usmiala. „Mama je tehotná, budem mať brata alebo sestru. Nechaj ma, teším sa!“ vrhla sa priateľovi okolo krku a vášnivo ho pobozkala.

„Teším sa s tebou, viem, ako dlho si na to čakala! To bude v podstate môj švagor, alebo švagriná?“ Alexander sa na ňu usmial a silno ju objal, až skoro stratili rovnováhu.

„To si píš, že bude,“ dala mu bozk na líce a v okamihu sa vrátila ku svojej gitare, ktorú tak milovala. Začala im hrať návrh novej skladby z ich pripravovaného súkromného albumu Friends.

Bruno za sebou zaplesol dvere na spálni a oprel sa o ne.

„Deje sa niečo vážne, keď máš taký výraz?“ spýtala sa ho Sofia, keď videla zúfalý výraz jeho tváre v odraze zrkadla toaletného stolíka, popri tom ako si česala vlasy. Položila kefu na stolík, pristúpila k nemu a začala ho hladiť po hrudi.

„Nie, nie. Len mi je to akosi všetko ľúto,“ pozrel na ňu so smútkom v očiach a sklopil hlavu. Nadvihla mu bradu a dala malý bozk na nos.

„A čo ti je ľúto? Ty sa netešíš, že budeme mať naše vysnívané dieťatko? Samozrejme, ak nepríde istá osoba, nezhodí ma zo schodov a všetko sa nezačne od znova,“ sarkasticky predniesla svoje dramatické predstavy a Bruno sa na ňu pozrel so zmiešaným pohľadom, v ktorom sa dohromady spájalo šťastie, láska, smiech, smútok a stále kus nenávisti voči Karolovi, ktorý zabil ich nenarodené dieťa.

„Prosím? Vlastne áno, je to o tom.“

„O čom? O tých schodoch?“ žartovala a štuchla ho do brucha. Podráždene zacmukal a jemne sa jej zahnal za rukou. Ošuchol sa jej o rameno, pretože si išla akurát sadnúť na posteľ a nedočiahol na ňu.

„Nie, nie, nie. Jednoducho ide o Zuzanu,“ vymotal sa zo svojich pocitov a Sofia ostala prekvapená.

„Nebol si to práve ty, čo chcel, aby bolo Zuzana šťastná? Myslím si, že teraz jej nič nechýba. Robí, čo ju baví, pomaly, ale isto doštudovala, má pred sebou vysokú školu a ty sa netešíš?“ prekvapene ho bombardovala otázkami. Potiahla ho za ruku a posadila vedľa seba na posteľ.

„Všetkému sa teším, len mi je prosto ľúto za tým, že všetko to pekné sa pomaly ale isto končí. Zuzana bude mať tento rok osemnásť rokov a... A jednoducho vidím, ako na mňa nemá čas a prosto mi chýba, to, čo sme prežívali kedysi v minulosti, v detstve, keď bola malé dievčatko,“ bolo vidno, ako sa ponoril do myšlienok a Sofia ho nasmerovala do súčasnosti.

„Myslím si, že spomienky sú krásna a zároveň bolestivá vec. Treba s nimi narábať opatrne. Neviem, ako to bolo všetko od začiatku, ale jedno viem. Nemali by sme sa zaoberať len minulosťou, nemali by sme žiť pre minulosť, ale pre budúcnosť. Aj keď minulosť nevymažeš, Ale tu,“ zobrala mu ruku do svojej a priložila si ju k bruchu, „tu nám rastie syn, alebo dcéra, s ktorou budeš môcť prežiť to isté, čo so Zuzanou. A ak chceš, tak môžeme mať toľko detí, koľko len chceš, len nechcem, aby si sa trápil,“ usmiala sa na neho a stisla mu silnejšie ruku. Pozrel sa na ňu láskavým pohľadom a nič na to nepovedal, takže pokračovala ona.

„Zuzana si už žije pomaly, ale isto svoj život. Má svoju lásku, myslím, že pomaly, ale isto dospieva a každý jeden z nás raz vyrastie z toho detského, čo mal v sebe, no určite nikdy nezabudne na spomienky z detstva, ktoré prežil. Určite na ne nezabudne ani ona! Tomu ver,“ nahla sa k nemu a pobozkala ho. Pokračoval v bozkávaní, zvalil ju na posteľ a jemne ju hladil rukou po tvári a šepkal jej do uší nežné slová.

„Nerob si starosti, zlatko. Zuzana vie čo robí a určite na teba a na to, čo ste spolu prežili nezabudne a ty si musíš uvedomiť, že niektoré pekné veci z minulosti nám ostanú len v pamäti. Pretože ak by sme to prežívali každý deň, zunovalo by sa nám to,“ usmiala sa na neho a prehrabla mu vlasy. Zašepkal jej do ucha čarovné slovíčko lásky a pomaly jej začal sťahovať ramienka od šiat.

„Teraz?“ napravila si späť spadnutú časť šiat. „Teraz nie, keď je v dome toľko ľudí,“ pohrozila mu prstom, no pri tom sa usmievala.

„Okrem toho, teraz som sa učesala, namaľovala, tak nechcem to tu zamazať,“ zúfalo si vzdychol a obtočil si okolo prsta jednu z vlniek, ktoré tvorili jej účes.

„Aké máš dnes pekné vlasy,“ nadýchol sa tej vône a posadila sa na posteli.

„Ďakujem! Zmena je život,“ prehrabla sa v natočených kaderách, postavila sa a narovnala si šaty.

„Poď,“ podala mu ruku, „pôjdeme sa radšej prejsť. Čo povieš na taký piknik? Treba využiť posledné letné dni,“ nenamietal, v rýchlosti sa prezliekol a spolu išli pripraviť veci, ktoré si neskôr zobrali do mestského parku. Vydali sa na miesto, kam chodili ľudia z celého mesta, aby sa odreagovali v blízkosti prírody. Pripadali si ako za mlada, kedy ešte spolu chodili. Užívali si neprítomnosť osôb vo svojom okolí, ale naopak prežívali prítomnosť jedného vedľa druhého.

Teplé, slnečné lúče letného slnka sa pomaly ale isto vytrácali z ľudského okolia a blížil sa ten čas melanchólie, ktorý dokonale prial aj ľuďom s troškou umeleckého nadania. Raz takto Zuzana definovala stav clivosti.

Pomaly sa prechádzala a dýchala čerstvý vzduch jesennej prírody. Mesiac prešiel neskutočne rýchlo a ani sa nenazdala a tie časy, kedy nosila len krátke tričká a nemusela sa starať o to, aby jej bolo teplo, boli nenávratne preč. Aspoň na určitý čas, pokiaľ sa znova ročné obdobie nevráti. Ale predsa, na pomery aké sú momentálne vo svete, jej pripadala jeseň oproti minulým rokom omnoho teplejšia a mala na sebe len ľahkú jesennú bundu, zapnutú až po krk

Utiahla si šatku, ktorú mala skôr pre svoj image. Na chvíľku zastala a pozerala sa do špinavej vody rieky, ktorá v sebe niesla kúsky halúzok a lístia, ktoré voda odnášala ďaleko od svojich pôvodných majiteľov. Na chvíľku sa zamyslela, že prečo sa niekedy taká veľká voda neobjaví aj v našich životoch a neodnesie nám spomienky, ktorých by sme sa veľmi radi zbavili.

Ja viem... Jednoducho to nejde! vzdychla si. A to všetko robí tento hrozný melancholický čas. Keby som bola teraz niekde ďaleko na výške, v nejakej Trnave alebo v Bratislave, asi by som to neprežila. Ale nakoniec... Čo z toho, keby som mala robiť to, čo ma nebaví? Ešteže to otec chápe, neviem si predstaviť, žeby som mala starého ududraného otca založeného len na vzdelaní.

Zhlboka sa nadýchla a pomaly sa vzdialila od múrika, čo oddeľoval chodník od rieky a pokračovala vo svojej ceste na autobusovú zastávku. Všetko jej v tomto počasí pripadalo akési šedé. Celé mesto bolo zabalené do bielej hmoty oblakov, ktoré neprepustili k ľuďom ani kúsok slnka. Po chodníku sa objavovali stopy po nedávnom daždi a piesok, ktorý sa miešal s vodou a lístím jej šuchotal pod nohami. Kráčala ďalej s rukami vo vreckách a oproti nej fúkal ľahký jesenný vánok, ktorý v sebe niesol vôňu vzdialeného dažďa. Človeku sa v týchto momentoch žiada zhlboka nadýchnuť úplne čerstvej dávky vzduchu.

A potom nečudo, že ľudia v tomto čase spáchajú najviac hlúpostí... Ako ja nenávidím toto typické jesenné počasie. Ale na druhej strane... Šuchot lístia pod nohami je tak krásny, že nemôžem o jeseni povedať, žeby bola najhorším obdobím roka... zamýšľala sa a takmer si nevšimla, že jej už ide autobus.

Dávno nevolala s Ondrejom a preto nevedela, či ešte vlastne robí. Spomínal jej nejaké problémy, ale nechcel to bližšie do telefónu konkretizovať. Len tak zbežne, ako autobus prichádzal, pozrela do kabíny vodiča, či tam náhodou nespozná svojho kamaráta. No keby tam bol, tak by si ho bola určite všimla, pretože ako je známe, človek dokáže aj medzi stovkou ľudí spoznať toho svojho známeho. Ale Zuzana nič nevidela. Nikoho známeho ani za volantom a ani v autobuse. Zhlboka sa nadýchla a chladný jesenný vzduch odsekli zatvárajúce sa dvere a Zuzanu pohyb autobusu vpred posadil na najbližšie voľné sedadlo. Nechcelo sa jej už premiestňovať a tak ostala sedieť. Však napokon to bolo úplne jedno, kde bude, hlavne že sa dopraví tam, kam chce. Ani sama nevedela, prečo ju tak fascinovalo cestovať autobusom. Je pravda, že jej starý otec z Brunovej strany bol šoférom autobusu, ešte pred tým, ako si našiel zamestnanie v bani. Na tú dobu to bolo úplne normálne, že ľudia vykonávali viacero funkcií. No žeby jej to ostalo v génoch? To sotva. Zuzana túto myšlienku odmietala, no nahradila ju úplne odlišnou, lepšou myšlienkou. Autobus skrýva mnohé rozhovory a z toho vyplýva, že skrýva aj mnohé námety na nové texty, či už piesní alebo básní. Bolo síce neslušné počúvať cudzie rozhovory, ale niekedy bolo zaujímavé zachytiť, ako z jednej strany niekto hovorí o smutných veciach a z druhej strany k nej doliehalo čosi veľmi veselé. Správanie ľudí ju často fascinovalo a práve o tom boli aj jej skladby. O ľuďoch pre druhých ľudí.

Po chvíľke, ako mlčky sedela a nepohla ani brvou, jej vo vrecku zavibroval mobil. Z počiatku sa jej nechcelo s ním naťahovať a loviť ho, ale keď zvonenie neutíchalo, neovládla svoju zvedavosť a pozrela sa kto jej volal. Naskočil jej obrovský úsmev a pozrela sa von oknom na ubiehajúcu krajinu.

„Ahooj!“ natiahla pozdrav, keď začula Alexandrov hlas.

„Ahoj moje! Nejako dlho ti to trvalo, zasa sa s niečím trápiš?“ spýtal sa prezieravo a čakal na odpoveď. Ani sa jej nechcelo vysvetľovať, čo je vo veci.

„Ale nie. Len som akurát v autobuse a nepočula som zvoniť mobil, len potom som sa obadala,“ usmiala sa a znova stočila hlavu smerom k oknu a úsmev sa jej rozlieval po celej tvári.

„V poriadku. Ja sa len tak pýtam, že či zasa nepíšeš nejaké texty, alebo nehráš na gitare,“ udrela sa po hlave a pomyslela si, že jej to vôbec nenapadlo, že to, či sa trápi, môže mať aj dva významy. No nevadí...

„Nie, nie. Akoby som mohla. Dostala som chuť sa prejsť, len tak sama po meste, obzrieť si mesto, dávno som ho nevidela,“ zasmiala sa a Alexander jej čosi zašepkal do ucha.

„Nemusíš šepkať, nemám ťa na hlasitý odposluch.“

„Ja len tak, aby som navodil intímnu atmosféru, vieš?“ povedal sladkým hlasom a znova sa usmiala. „Ty si hrozný! Pri tebe sa musím len škeriť a ľudia si tu o mne budú myslieť, že na čom si fičím.“

„Tak nech si myslia, nevedia čo je vo veci a ani ich to nemusí zaujímať, no nie?“

„Ako hovoríš. A zasa sa usmievam,“ udrela si rukou o nohu a prešiel už k tomu, kvôli čomu jej volal.

„Spomínaš si, že sme sa na dnes dohodli aby som k tebe prišiel?“ opýtal sa. „Tak o koľkej teda navrhuješ?“ zmizol jej úsmev z tváre a posunula sa na sedadle o trošku vyššie.

„Ja sa ti priznám,“ prižmúrila oči, „ja som na to úplne zabudla. Neviem, ako sa to mohlo stať, dočerta!“ prešla si rukou po tvári a prevrátila očami.

„No tak to je teda fakt pekné od teba,“ povedal vážnym tónom, ale vedela, že to nemyslel vážne.

„Nie, to je v pohode, stane sa,“ pokračoval, „tak ja navrhujem, žeby som prišiel okolo pol piatej? Môže byť? Stíhaš prísť domov?“ pozrela sa na hodinky, bolo pol štvrtej.

„Jasné, stíham. Však už som čoskoro doma. Nebola by som proti, keby si prišiel skôr, aspoň by sme boli po dlhom čase sami, bez chalanov z kapely,“ usmiala sa a poslala bozk telefónom.

„Chápem, ale ja tu musím ešte niečo dokončiť. Takže o pol piatej som tam ako na koni. Ľúbim ťa!“ povedal jej priamo a Zuzana sa zamyslela nad tým, že má asi jediného chlapca, ktorý to vie povedať narovinu.

„Hádam ti nemusím vravieť, že aj ja teba. Dávaj si pozor, keď pôjdeš ku mne, teším sa na teba!“ usmiala sa a vypla hovor. Úsmev jej ostal aj po ukončení hovoru, pokiaľ si ho nevšimol starší pán, ktorý sedel oproti nej. Len si odkašlala a postavila sa radšej k dverám, pretože už čoskoro mala vystúpiť.

Sofia niesla do obývačky na podnose čajník a dve šálky. Jednu pre seba a druhú pre Bruna. Rátala s tým, že Zuzana sa vráti domov neskôr a tak si užijú jesenný podvečer spolu, len oni dvaja pri spomienkach, ktoré si pripomenú fotkami. No jej predstavy sa rozplynuli, keď videla, ako Zuzana otvárala dvere a so širokým úsmevom ju zdravila.

„Ahoj! Som doma!“ zakričala odo dverí a hodila si kľúče na poličku pri dverách.

„No,“ Sofia sa zastavila uprostred svojej cesty do obývačky. „To vidím,“ sarkasticky utrúsila, no myslela to v tom najlepšom zmysle.

„Tak to je potom fakt milé privítanie. Čo som prerušila váš pripravovaný čajový večierok?“ spýtala sa pri pohľade na podnos s čajom, vyzula sa a nakukla do obývačky.

„Ahoj slniečko, poď, prines si aj ty šálku na čaj,“ Bruno ju vyzval a Zuzana zmizla bez slova do kuchyne.

„A máme po romantickom večeri,“ Sofia sa nespokojne pomrvila na mieste. Bruno ju pohladil po vlasoch a snažil sa ju utešiť.

„V posteli si môžeme spraviť aj romantickú polnoc, keď chceš,“ pobozkal ju na čelo a ich čarovné, láskou prepletené počiny prerušila prichádzajúca Zuzana.

„Prečo ja vždy musím prísť v tej najnevhodnejšej chvíli? A prečo vždy musím počuť všetky vaše intímnosti?“ vzdychla si a posadila sa do svojho obľúbeného kresla a na stôl položila šálku na čaj.

„Nemáš nejako veľa otázok? Teraz začnem ja. Kde si bola? A prečo si prišla tak skoro? A kde máš...“

„Dobre, už sa radšej nebudem nič pýtať,“ prerušila ho a ponúkla sa čajom.

„Ponúknete sa aj vy? Chutný, čerstvý čaj. Nenašli by sa aj nejaké sušienky?“ privoňala k čajníku a naliala si do šálky horúcu tekutinu, ktorú si vzala do rúk, aby si ich zahriala.

„Vravela si, že sa nebudeš pýtať. Tak sa nepýtaj, nalej nám čaj a dones aj tie sušienky,“ Sofia ju zaskočila a Zuzana sa snažila niečo povedať, ale naznačila jej aby išla do kuchyne po spomínané keksy.

„Aspoň na chvíľu jej tým zapcháme ústa,“ prehodila medzi rečou a Bruno jej dal bozk na líce a nalial čaj aj im dvom.

„Tak a som tu,“ položila krabicu pred seba a rozvalila sa v kresle. „Čo máme dnes večer zaujímavé na pláne?“ obaja rodičia sa na ňu naraz pozreli a ona len naznačila, že sa už na nič nepýta. Vzala si šálku, začala si fúkať čaj a vdychovať chutnú vôňu lesných plodov. Po chvíľke ticha jej to nedalo a  naznačila, aby nebolo ticho.

„Ach,“ vzdychla. „Je tu nejaké ticho. Určite ste niečo plánovali robiť, len som vám to prekazila. Tak môžete sa pustiť do toho, ja sa rada pridám,“ Bruno sa zasmial a ukázal na ňu prstom.

„Ide ti to dobre. Aby si nepoložila otázku, tak nás takto nabádaš? Mal som to začať praktizovať skôr a od toľkých otázok by si ma ušetrila,“ Bruno so Sofiou sa zasmiali a Zuzana sa zatvárila kyslo, akoby zjedla citrón.

„Jaj, hehehe. Kedy sa mám smiať?“ predviedla obdobu sileného smiechu. Sofia jej napokon vysvetlila, čo chceli robiť.

„Chceli sme si pozrieť nejaké staršie fotografie. Teda len ja, ale tvoj otec sa rozhodol, že sa ku mne pridá,“ potľapkala ho po stehne a pokýval hlavou. Odpil si z horúceho čaju, ktorý mu popálil jazyk. Zúfalo zasyčal a položil šálku na stôl.

„Radšej sa ťa nebudem nič pýtať, oci. To máš preto, že si neodpustíš to pitie čaju pomaly ani v lete,“ schuti sa zasmiala a vyskočila na nohy, vzala z poličky fotoalbum a vtesnala sa medzi nich. Na jej sarkastickú poznámku radšej nereagoval a neveriacky pozrel ponad jej plece na Sofiu.

„Keďže sa nemôžem pýtať, tak vám teda nesmie vadiť, že som sa sem vtesnala,“ posúvajúca sa Sofia sa na ňu pozrela a pokrútila hlavou.

Zuzana otvorila album na prvej strane, kde uvidela svoju fotku z pôrodnice, kde ju na rukách držala Andrea. Na fotku nič nepovedala len bez slov prešla po fotke prstom a všimla si, že ďalšia strana fotoalbumu bola prázdna.

„Prečo tu nie je viacej fotiek?“ opýtala sa a pritom už zabudla na hru, ktorú hrali s otázkami.

„Keď si mala desať rokov, tak som ti vravel o tom. Jednoducho tvoja mama nemala z toho radosť, celkovo z fotenia a podobných vecí a tak som sa rozhodol, že túto stranu akosi nechám voľnú a nechám tú „kapitolu“ nedokončenú, pretože sa tam tie ostatné fotky nehodili. Máš jedine túto fotku z tých čias, keď si bola takto malá, čo je mi skutočne ľúto,“ vysvetlil jej trošku obšírnejšie a Sofia ho poza Zuzanin chrbát hladila po ruke, ktorú mal natiahnutú k nej.

„Chápem. Ďakujem ti, že si mi to vysvetlil. Normálne sa na to všetko, čo si mi v detstve povedal pamätám. Je to smutné, ale čo už. Život ide ďalej,“ povedala s kamennou tvárou a otočila list v albume a pocítila na vlasoch pohladenie od rodičov.

„Jee,“ natešene pohladila ďalšiu fotku. „Moje prvé Vianoce, na ktoré si pamätám! Ty si nás fotil? Ako hrdo pózujem pri tom ozdobenom stromčeku, a ten priblblý face,“ chytila sa za tvár, obrátila sa so širokým úsmevom k otcovi.

„Presne viem, čo sa na tie Vianoce stalo,“ obrátila hlavu smerom k Sofii a štuchla ju do boku.

„Vďaka Bohu, že ste nemali vtedy nakúpené, inak by som neskončila tu, pri tak skvelých ľuďoch,“ pozrela poza Zuzanu na Bruna a ich pohľady sa stretli.

„Aj ja som rada, že som všetko pojedla,“ zahlásila a Bruno jej rozstrapatil vzadu vlasy.

„Je to fajn pozrieť si staré fotografie a takto si zaspomínať. To mi pripomína, že by som sa mala začať tešiť na Vianoce,“ pozrela z Bruna na Sofiu a keď išla prevrátiť stránku albumu niekto zazvonil pri dverách.

„Tak,“ prudko zavrela album. „Tu som s vami asi skončila,“ vložila ho Sofii do ruky, obula si papuče a nenápadne sa vytratila.

„My pokračujeme?“ nevinne sa spýtala a Bruno sa k nej bližšie pritisol, prehodil ruku okolo jej ramien a zvedavo otvoril album, čim jej naznačil, že pokračujú v tom, čo načali.

„Vravel som ti niekedy, že som asi ten najšťastnejší človek v tomto meste, ktorý stretol tak skvelú ženu?“ pobozkal jej ruku, keď išla akurát prevrátiť stránku.

„Vravel. A niekoľko krát! A ja som ti za to všetko vďačná. Všetko dobré sa ti raz vráti.“

„Mne sa už vrátilo,“ pohladil jej bruško a otočil za ňu stránku albumu, kde ich čakali fotografie z ich svadby.

Zuzana nazrela poza záves a za dverami uvidela stáť Alexandra. Prudko otvorila dvere a bez slov, s úsmevom na tvári, mu naznačila, aby išiel ďalej.

„Vitaj!“ objala ho okolo ramien a vtisla mu bozk na ústa.

„Ahoj. Tak konečne sa znova vidíme,“ vzdychol si a pomaly sa vyzúval.

„Nemusíš sa ani zastavovať pri našich, pretože majú momentálne nostalgickú chvíľku a prezerajú si staré fotografie,“ ťahala ho za ruku hore schodmi, no jemu to nedalo a predsa len nakukol do obývačky, aby zo slušnosti pozdravil.

Zuzana už netrpezlivo prešľapovala na mieste a keď sa konečne „odlepil“ od obývačky, ťahala ho za ruku hore schodmi do svojej izby.

„Konečne budeme mať aspoň kúsok času sami pre seba, bez našich chalanov z kapely,“ Otvorila dvere a pozvala ho ďalej do izby.

„Toto by som si mal vážiť, veľakrát sa sem nedostanem,“ pomaly zavrel za sebou dvere a ponúkla mu stoličku za stolom.

„Sadni si zatiaľ sem, chcela by som ti najprv niečo zahrať. Budeš to počuť ako prvý,“ chytila do ruky gitaru a začala hrať prvé akordy z novej skladby, ktorú zložila raz dávno, keď sa vrátila z výletu so svojimi spolužiakmi.

Po chvíľke hrania ju Alexander prerušil, chytil jej hmatník gitary a prsty, ktoré mala na ňom položené.

„Čo sa deje? Nepáči sa ti?“ prekvapene sa spytovala a chytila mu ruku.

„Nie, nie je to krásne,“ vstal zo stoličky, „no neprišiel som, aby si mi hrala, ale aby sme si užili jeden druhého,“ vzal jej z rúk gitaru, položil ju naspäť do stojana a keď sa otočil stála pred ním. Bez slov ju začal bozkávať a presunuli sa k posteli, kde sa na neho zvalila a potichu si užívali jeden druhého.

„Som rada, že ťa mám,“ prehrabla sa mu vo vlasoch, pozerala mu do očí, keď ležali oproti sebe a podpierali si hlavy rukami. Nereagoval na to, len sa jemne pousmial.

„Po dlhom čase som našla konečne niekoho, komu môžem dôverovať,“ vzala mu ruku do svojej ruky a náhle si ju pritiahol k sebe a dal jej drobný, nežný bozk na líce.

„Aj mňa to nesmierne teší, že mám takého človeka ako si ty, že som pre niekoho niečo viacej. Fakt ma to teší,“ pobozkal jej ruku, ktorú pevne zvieral vo svojej a prevalil sa na chrbát a vedľa neho aj ona, takže obaja pozerali do stropu.

„Je zaujímavé, ako sa niektoré vzťahy s priateľmi vedia zmeniť zo dňa na deň,“ uvažovala a len mlčky ju počúval.

„Prečo niektoré priateľstvá netrvajú večne, prečo musí prísť v niektorých prípadoch niečo, čo tých dvoch priateľov, na život a na smrť, rozdelí?“

„Na to sa veľmi ťažko odpovedá,“ prerušil svoje mlčanie. „Ale jednoducho sa niekedy stane to, že sa tomu nevyhneme. V niektorých prípadoch, ako v prípade jedného môjho kamaráta, ktorý odišiel do zahraničia, do Čiech sa to dá vyriešiť jednoducho,“ prevalil sa na bok a podoprel si hlavu rukou a Zuzana si natočila hlavu k nemu, aby mu videla do očí, „Stačí mať takú vec ako telefón a aj tak dokáže byť ten človek na blízku,“ prešiel jej po vlasoch a jej to nedalo. „Hm, tak to máš pravdu. V takých prípadoch sa nedá nič robiť, pretože ak to je kvôli povolaniu, škole, alebo rodine, tak je to iné. Ale čo v tých prípadoch ak si bol s niekým fajn kamarát a príde niekto, kto tento vzťah naruší a potom si ťa prestane všímať?“

„Tak prečo by som si mal toho druhého všímať ja? Ak si takto určí podmienky, že z jedného dňa na druhý skončí s priateľstvom, asi to nebolo skutočné a treba sa poohliadnuť niekam inam,“ pokrútil hlavou. „Ale v niektorých prípadoch je ten druhý človek taký zaslepený láskou, že teba odsunie na druhú koľaj. Ale čo v prípade, ak mi odíde priateľ, ktorého som stretával každý deň v autobuse ďaleko? Ten ktorého si stretávala každý deň v autobuse, tak máš tiež kopec otázok prečo to spravil, keď ti toľko krát pomohol, po čase si začneš uvedomovať, že to asi jednoducho tak malo byť a predsa len všetci veci sú konečné, či sa nám to páči alebo nie,“ posadil sa na posteľ a Zuzana ho nasledovala.

„A čo to bolo za priateľa? Nejaký z detstva, alebo čo?

„Ani nie z detstva,“ mierne sa zamračil. „Lepšie povedané vôbec nie z detstva. Ten kamarát bol o dosť starší odo mňa. Však má tridsaťtri rokov. Možno si ho niekedy zahliadla aj ty v autobuse, bol šoférom dvadsať šestky.“

„Počkať, počkať!“ zarazila sa a od vzrušenia sa narovnala ako struna. „Vravíš, že bol šoférom? A bol starší ako ty?“ spytovala sa jednu otázku za druhou.

„No áno, ale odišiel do Čiech,“ udivene sa na ňu pozeral a nechápal, prečo sa o to tak zaujíma.

„Poznala si ho?“

„Nepovedz mi, že sa volá Ondrej,“ povedala smutným hlasom a sklonila hlavu.

„Áno! Poznala si ho aj ty?“ spýtal sa prekvapene a bez odpovede ho objala.

„Bol to môj najlepší priateľ, ktorý mi pomáhal vo všetkých veciach, dokonca mi pohol aj v čase, keď som sa do teba zaľúbila a nebola som si láskou taká istá,“ ťažobou vzdychla a na kútiku sa jej zjavila drobná slzička.

„Čože?“ prekvapene sa spýtal a Zuzana sa posadila späť.

„Takže to znamená, že on nás dal dokopy? Mne tiež radil, ako sa mám k tebe dostať,“ od úžasu sa usmial, no Zuzana sa ďalej neusmievala.

„Ty sa tomu netešíš, že nás dal takto nenápadne dohromady?“ mlčala a privinul si ju k sebe.

„Ja som tomu rada, no mne ide o to, že sa ani nerozlúčil, nezavolal a len tak zmizol. Ale prečo?“ pevnejšie sa k nemu pritisla.

„Ani on sám poriadne nevedel, či má ísť do tých Čiech alebo nie. Prišlo to tak náhle, že keby som ho nebol zastihol deň pred odchodom v autobuse, tak by som o tom ani ja nevedel. Ale ak ťa to poteší, čo ako ťa poznám nepoteší, pozdravuje ťa a odkazuje ti, že si ťa za tú chvíľku dosť obľúbil aspoň z toho rozprávania, čo som mu o tebe básnil,“ pobozkal ju na vlasy a rozplakala sa mu na pleci.

„Presne o tomto som vravela. Priatelia prídu a odídu, ale prečo odídu práve v tej najnevhodnejšej chvíli, kedy ich človek potrebuje a chce sa s nimi podeliť o svoje šťastie? Je to nespravodlivé, že sa niekedy nevedia vcítiť do kože toho druhého. Toto mi vŕta v hlave neustále, pri všetkých kamarátoch,“ mala v očiach nechápavý výraz.

„Ondro sa nášmu vzťahu tešil, aj keď asi predpokladám, že vôbec netušil, že si to ty. Je to zaujímavé, že na iné veci príde, no na toto neprišiel.“

„A nemôžem mu aspoň zavolať?“ smutne sa spýtala a miesto odpovede pokrútil hlavou.

„Povedal, že ak bude možnosť, tak sa ozve sám, pretože si najskôr zmení číslo.“

„Ale prečo tak náhle odišiel? Keď si musí meniť číslo. Mal nejaké problémy?“ nechápavo sa spytovala a utierala si slzy do rukáva.

„Nie, nemal, však vravím, že tam išiel kvôli práci. Ale to je na dlhšie, to nech ti raz povie on sám, ale určite sa ti ozve a určite ťa mal rád, no ako vravím, ani on sám netušil, že tak skoro odíde preč,“ utešoval ju všetkými možnými rečami, no ako sám vedel, nebolo to ľahké. Pretože sám vedel, že ak raz odíde priateľ na ktorého ste sa za istú dobu naviazali, je to dosť veľká rana na to, aby to prešlo z jedného dňa na druhý. Síce sa nič vážne nestalo, ale na druhej strane ak človek, ktorému dôverujete, je vám s ním dobre a radí vám vo všetkých oblastiach života, odíde, ostane v každom srdci ten otupný pocit prázdnoty a trvá istú dobu, kým sa to všetko zahojí a hlavne sa prázdne miesto zaplní inými radosťami, alebo bolesťami. Pretože praví priatelia sa hľadajú dosť ťažko, ťažko sa lúči aj s tými, ktorí odídu buď na stálo, alebo len dočasne. A ťažšie je to v tom prípade, ak svojho priateľa nemôžete kontaktovať. Vtedy príde každému dosť ľúto, že to nespravil počas toho, ako mal túto osobu na blízku a bude ľutovať toho, že občas nezodvihol telefón a nespýtal sa obyčajnú otázku: Ako sa dnes máš? Ignorácia miestami vzťah medzu ľuďmi zabíja.

„Tak, dobre,“ Zuzana sa po chvíľke odtiahla z Alexandrovho náručia a pozrela sa na hodinky na stolíku.

„Myslím, že bude najvyšší čas, aby som odišiel. Alebo mám ostať s tebou?“ pozrel sa na ňu láskavým pohľadom, no vedel, že bude proti tomu aby s ňou ostával, pretože v takýchto prípadoch je najlepšie, ak ostane človek sám.

„Nemusíš. Určite to zvládnem sama. Však nakoniec... Akoby sa ani nič nestalo. Berie to aj on tak, tak to budem brať tak isto aj ja,“ postavila sa vedľa Alexandra, ktorý chcel niečo povedať ale stihla ho včas utíšiť bozkom.

„Prosím, už o tom nehovorme. Nehovorme o tom čo bolo, pretože ak sa budem k tomu neustále vracať, ešte viacej to bude bolieť. Priateľstvo je vrtkavá vec,“ silene sa usmiala a vložila si ruky do vreciek. Pobozkal ju na čelo a pomaly vychádzal z izby, keď ho zastavila a pošepla mu do ucha ich obľúbenú vetu.

„Odprevadím ťa!“ chytila ho za zadok a spolu zišli dolu do chodby.

„Maj sa pekne a určite sa mi ozvi sa, keď ti bude lepšie,“ mával jej, keď sa vzďaľoval od domu. Náhle sa zvrtol a pokračoval svojim tempom, až zašiel za roh z ktorého sa v tom istom okamihu vynoril autobus s číslom dvadsať šesť, ktorý nemilo Zuzanu zasiahol do srdca. Ako pozerala za autobusom, nevšimla si, že spoza rohu smeruje k jej domu známa osoba. Zaplesla dvere a chystala sa vyjsť hore schodmi do izby, aby ostala chvíľku sama so svojimi myšlienkami, keď niekto zazvonil pri dverách.

„Zuzka, prosím ťa, skoč otvoriť!“ zakričal na ňu z obývačky po krk zakrytý Bruno, ktorý ležal na gauči za Sofiou a spolu pozerali televízor.

„Už som tam!“ prevrátila očami, zvrtla sa na schodoch a mierila k dverám so sklopeným zrakom k zemi a premýšľala o všetkom o čom sa bavila s priateľom. Otvorila a ostalo nemilo prekvapená a nezmohla sa na slovo.

„Čo pozeráš? Si prekvapená?“ Dominik sa otočil o tristošesťdesiat stupňov a nahodil široký úsmev.

„Čo - čo tu ako... Ty,“ koktala a nevedela nájsť vhodné slová na to, aby sa ho spýtala, čo robí u nej doma, po tom ako sa rok s ňou nerozprával a ani si ju nevšímal.

„Určite chceš vedieť, čo tu robím,“ nahlas sa rozosmial a Zuzana sa len ironicky zachechtala a pozerala na neho, ako na niečo neuveriteľné, neexistujúce.

„Doniesol som ti darčeky, sú predsa Vianoce, či nie?“ znova sa mu ju podarilo prekvapiť a naďalej stála s otvorenými ústami, ale rýchlo sa spamätala a prekrížila si ruky na hrudi.

„Čo tu ty, do pekla, robíš? Nevravela som ti vtedy v nemocnici, že už nikdy nemáš za mnou chodiť a nemáš sa mi ukazovať na oči? Ty si asi nedáš povedať,“ zúrivo sa otočila a chcela zabuchnúť dvere, no strčil do nich nohu. Nevšimla si ju a potom počula len silný výkrik, ktorý prilákal aj Bruna.

„Vy dvaja tu čo robíte?“ vyšiel z obývačky na chodbu a keď pozrel smerom k dverám, ostal prekvapený, pretože tam už nebol Alexander ale Dominik. „A ty tu čo robíš? Teba som dávno nevidel,“ udivene sa na neho pozeral a skôr, ako Dominik stihol čosi povedať, vysvetlila situáciu.

„Totiž Dominik je akurát na odchode a tak zatváram teraz dvere a idem hore do izby,“ znova sa ich pokúsila zavrieť ale tentoraz ich chytil rukou.

„Prišiel som sa porozprávať. Tak ma teda pustíš dnu?“ Zuzana sa pozrela na Brunov nechápavý výraz a tak jej neostávalo nič iné, len ho pozvať dnu, pretože nechcela vysvetľovať ešte aj to, čo sa v minulosti medzi nimi dvoma stalo.

„OK, poď dnu,“ rezignovane otvorila dokorán dvere. „Ale nezabudni, že máš potom robiť ten svoj projekt, takže sa dlho nemôžeš zdržať,“ povedala to dokonalým hlasom hypnotizéra a Dominik sa prešmykol popri Brunovi a čakal Zuzanu na schodoch. Tá len neveriacky zatvorila dvere zadkom a nasledovala ho hore schodmi, akoby bola hosťom ona a nie on. Bruno za nimi pozeral a popod nos si prehodil čosi o projekte a vysokej škole.

„Nezdá sa ti, že je to trocha drzé od teba?“ precedila pomedzi zuby, keď stúpali hore po schodoch. „Prechádzaš sa tu, akoby si tu býval ty a nie ja!“ prudko sa otočil pri kúpeľňových dverách a priblížil sa k Zuzaninej tvári tak blízko, že z neho cítila alkohol a mysľou jej prebehlo, že či skutočne chcela chodiť s touto troskou, ktorá pred ňou teraz stála. Odsunula ho od seba a zavelila, aby išli do jej izby.

„A hneď!“ ukázala ukazovákom na dvere na konci chodby a pozerala na neho prísnym pohľadom. Dominik sa okolo nej pretiahol s obrovským smiechom.

„Ha ha ha!“ zasmiala sa najironickejšie ako to len šlo a celou váhou sa oprela o dvere. Dominik sa posadil na posteľ. Priskočila k nemu a za predlaktie ho postavila vedľa okna.

„Si špinavý, pozri sa na seba,“ znechutene si ho premerala. „Tak hádam nebudeš sedieť na čistej posteli!“ vytrhol si predlaktie zo zovretia a v momente ju chytil za rameno, až zastonala od bolesti.

„Ale pred rokom aj čosi viac, som ti nebol odporný, priam si žobrala o moju priazeň. Chcela si ma získať a ako besná si súťažila o moju osobu. Myslíš si, že som taký sprostý, že som si to nevšimol? No, povedz mi,“ zamykal ňou a pustil jej plece, „kto ti to všetko nahovoril, aby si skúšala na mňa rôzne triky?“ pozeral jej hlboko do očí a v spomienkach sa vrátila do „krčmy“ kde sa o ňom s Ondrejom rozprávali. Aj keď jej to znova uštedrilo citový úder, nedala sa.

„Do riti,“ odtlačila ho od seba. „Povieš mi konečne prečo si sem prišiel? Či ťa mám hneď teraz nakopať do toho tvojho hnusného, špinavého zadku a ukázať ti, kde sú dvere?“ nazúrene mu fučala do tváre a akoby mávnutím čarovného prútika sa Dominik zmenil na poslušného a usmievavého chlapca.

„Ale čoby zlatko! Neprišiel som sa sem s tebou hádať. Ja ti chcem len povedať, že,“ odmlčal sa a Zuzana stratila trpezlivosť, prešla k dverám izby a na znak toho, aby už konečne vypadol vyšla pred izbu a ukázala mu smer, ktorým má ísť. On sa ale od okna ani len nepohol.

„O čo ti vlastne ide? Čo chceš? Prišiel si sa mi ospravedlniť, pretože máš výčitky svedomia? Za to čo si mi spravil, ako ste mi posledný rok spolu s Kamilou podrážali nohy? Za to? Možno sa odpustiť dá, ale zabudnúť nie, na to nezabúdaj,“ bola pri ňom celkom blízko, keď sa otočil k oknu a potichu vyriekol.

„Chcel som ti povedať, že som v „tom“ až po uši a potrebujem pomoc,“ otočil sa k nej a jej sa začali do očí hrnúť slzy, ktoré sa snažila potlačiť.

„A ty si myslíš, že po roku sa len tak ozveš a ja ti pomôžem?“ snažila sa ovládnuť svoje emócie. „Myslíš, že si na nič nepamätám, čo si robil? Po pravde,“ chytila sa za hlavu a čudovala sa nad zvrátenosťou situácie, „do tej špiny, do ktorej si spadol, to ma vôbec nezaujíma, je to tvoja chyba a taktiež zásluha tvojej „čistej“ kamarátky. Fetujte si spolu až do smrti,“ všetko mu to vykričala do tváre a po líci jej stekala teplá slza, uvedomila si to až vtedy, keď jej pošteklila krk.

„Ale ja sa chcem skutočne z toho dostať, Zuzana, nerozumieš tomu?“

„Samozrejme, že rozumiem,“ krútila hlavou na znak súhlasu ale hlas mala napriek tomu plný sarkazmu a pevný.

„Tak ako si sa z toho chcel dostať pred rokom, práve vtedy, keď ťa zrazilo auto, že áno? Že je to tak?“ zvyšovala hlas a slzy jej neprestávali tiecť. Mlčky sa na ňu pozeral a vnútorne ho hrialo to a tešilo ho, ako sa dostávala „do kolien“ od zúfalstva.

„Na mňa sa neobracaj, ja ti nemám prečo pomáhať. Pre mňa si už dávno skončil, pre mňa ne - e - xi - stu - ješ!“ vyhláskovala mu posledné slovo a utrela si slzy.

„Takže pre teba existuje len ten tvoj imbecil Alexander a nikto iný naokolo?“ po tomto, čo vyslovil, nazúrene zaťala zuby a uštedrila mu poriadnu facku. Zdrapil jej vlasy a prudko jej zaklonil hlavu, aby jej videl do očí. Snažila sa mu nahmatať ruky.

„Vypadni odtiaľto! Okamžite choď preč! Ja ťa už viacej nechcem počúvať, rozumieš? Nechcem!“ pomaly ju usádzal na zem pod okno a vlasmi jej zakryl tvár. Táto situácia ho tešila, kľukol si k nej a pohladil ju po vlasoch.

„Však sa ty neboj. Ten tvoj playboy si tiež vypočuje svoje a to vtedy, ak sa ku mne nevrátiš, respektíve, ak mi tak povediac nebudeš „prispievať“ na moje, povedzme, potešenie!“ pobozkal ju na vlasy. Zuzana len potichu zavzlykala a s výdychom zašepkala:

„Vypadni ty hovädo! Nemáš tu čo robiť! Vypadni!“ posledné slovo mu zakričala priamo do tváre. Prudko od nej vstal a prešiel k dverám.

„Ako chceš, hádam máš ešte moje číslo, tak čakám na hotline, kedy si to budeme môcť v pokoji všetko vysvetliť a hádam si aj trošku užiť. Ahoj pusa!“ tresol dvermi, až ňou trhlo a potichu sa rozplakala a ťahala sa od okna k posteli.

„Prečo mi toto robíš? Prečo?!“ kričala a pomaly si ukladala hlavu na posteľ, pričom stále sedela na zemi. Po chvíľke prišla do izby Sofia a keď uvidela, ako Zuzana vyzerá, rýchlo k nej pribehla a silno ju objala. Hladila ju po vlasoch a Zuzana jej s neustupujúcim plačom, mlčky položila hlavu do lona.

„Ja sa z toho zbláznim, ja sa asi zbláznim, prečo mi to všetci robia?!“ zatínala nechty do Sofiiných nôh. „Prosím, ja to nechcem, ja to už viacej nechcem!“ neprítomne opakovala tú istú vetu a Sofia ju hladila po hlave.

Kapitola siedma - Hotový „cvokhaus“

Zuzana ležala vo veľkom krémovom kresle, do ktorého sa človek zmestil aj poležiačky. Pozerala na plafón a pri tom premýšľala, aký význam má z psychologického hľadiska biela farba. Nerozptyľuje, neodvádza pozornosť a pri pohľade na túto farbu dáva človek voľnosť svojim myšlienkam. Uvažovala nad tým všetkým a očami blúdila po ambulancii psychológa. Radšej si ľahla, keď jej to psychológ odporučil a v kresle precitla presne tak akoby bola v nejakom americkom filme, pri svojom osobnom psychológovi.

Že som sa dala na to nahovoriť... Je to tu takmer ako v nejakom byte, no predsa... Doktor je doktor a ja si tu a teraz sľubujem, že už nikdy nebudem chcieť odbornú pomoc... premýšľala a šúchala si čelo. Otočila hlavu smerom k pootvorenému oknu. Všimla si ako sa vietor pohrával s dlhými vertikálnymi žalúziami prekvapivo krémovej farby a dnu prenikal slabý vánok, ktorý niesol so sebou na toto ročné obdobie nezvyčajne prehriaty vzduch.

Tak tie ročné“ prázdniny“ sa mi pomerne dobre vyvíjajú... Ešte pár takýchto skúseností a dostanem sa nie k psychológovi, ale do blázinca... prevrátila očami a strhla sa, keď vedľa seba uvidela sadajúceho si doktora.

„Kľud, neľakajte sa. Dobrý deň!“ psychológ sa jej pozdravil, keď vošiel do miestnosti a usádzal sa vedľa nej a nalial si do plastového pohárika vodu. Vzal aj druhý pohárik pre Zuzanu.

„Nalejem vám vodu. Čo poviete?“ vzal do rúk džbán s vodou a keď prikývla nalial jej.

„Ďakujem pekne,“ posadila sa a s vďakou prijala od doktora vodu. Keď dopila, váhala či má pohárik vrátiť späť, ale nakoniec sa usadila naspäť do kresla a ponechala si ho v ruke, pre každý prípad.

„V prvom rade,“ spustil doktor, „nechcem, aby ste si tu pripadali ako v nejakom sanatóriu. To je prvá zásada. Ak vás bude čokoľvek trápiť, ste tu práve na to, aby sme sa o tom porozprávali a spoločne našli nejaké riešenie. Keďže sa na čas stávam, vašim psychológom, tak vás chcem ubezpečiť, že všetko čo poviete za týmito dverami sa von nedostane a ostane len medzi nami,“ usmial sa na ňu a podal jej vankúš pod hlavu.

„Ďakujem pekne. Rozumiem vám. Ale môžem vás o niečo požiadať?“ nesmelo sa spýtala a znova sa posadila. „Mohli by ste mi tykať? Nemám rada, keď mi niekto vyká, pripadám si taká stará...“ jemne sa usmiala. Aj keď zrovna ty nie si tiež práve najstarší... rýchlo si ho premerala, uvoľnene sa oprela v kresle a prekrížila nohy.

„Mali by sme si zachovať určitý profesionálny,“ prerušil svoju vetu a následne ju dokončil, „samozrejme, rešpektujem tvoje prianie,“ doktor si čosi poznačil do zápisníka ceruzkou a prisunul si stoličku bližšie ku kreslu.

„Som k dispozícii a pripravený počúvať, čo sa stalo, že si sa so mnou chcela stretnúť,“ posunul si okuliare vyššie na nose, pretože mu neustále padali. Zobral si do ruky pero a bol pripravený si poznačiť všetky jej odpovede na otázky. Po chvíľke mlčania, kedy Zuzana počúvala zvuk vonkajšieho sveta, prehovorila.

„Som ja normálna?“ znenazdajky sa ho spýtala a zdalo sa, že otázka ho vôbec neprekvapila. Nemala to ale vidieť, pretože sedel za jej hlavou, na svojej stoličke.

„Ver mi, že túto otázku si kladú všetci, čo sem prídu,“ tvárou mu prebehol úsmev a odpil si z pohára. „Áno si normálna. Normálny človek má svoje problémy s ktorými sa chce podeliť s niekým nezainteresovaným, s niekým, kto ho vypočuje a poradí mu. Si normálny človek len v nenormálne životnej situácii,“ čosi si znova poznačil a čakal na vyjadrenia Zuzany.

„A je normálne aj to, ak sa človek strašne, veľmi, veľmi, veľmi trápi kvôli svojim kamarátom a rodine?“ Zuzana sa posunula trošku vyššie a ohla si nohy v kolenách.

„Najčastejšie problémy sú práve v tejto oblasti a nie si jediná, komu sa snažím pomôcť, ale skús prosím Ťa pokračovať a dostaneme sa určite ďalej,“ povedal a Zuzana sa po ňom obzrela. Všimla si na ceduľke meno PhDr. Peter Molnár. Opätovne sa uložila späť, keď nepokračovala nabádal ju otázkou.

„A môžeš mi, prosím, bližšie definovať, aké sú to presne problémy s rodinou?“ Molnár si poznačil svoju otázku a pod otázkou si spravil odrážku, kde si značil odpoveď. Zobrala si do ruky vlasy a začala sa s nimi hrať.

„Tak začnem teda tou lepšou stránkou,“ prehodila si vlasy na jednu stranu a uvoľnila sa. „Moja nevlastná mama čaká dieťa,“ ostalo chvíľku ticho, pretože čakala na doktorovu reakciu. „A to je zlé?“ doktor sa presunul so stoličkou, tak aby jej videl do tváre. „Objavil sa u Teba nejaký negatívny špecifický vzťah k deťom?“

„To nie, mám rada deti. Teda v rámci normy, však ma určite chápete,“ pustila z rúk prameň vlasov.

„Samozrejme, že rozumiem, pokračujme.“ rukou jej naznačil, aby pokračovala.

„Ale obávam sa, že to zasa bude o tom istom,“ začala si rukou uhládzať vlasy a pozrela sa na neho. „Bojím sa, že rodičia na mňa zabudnú a tiež sa obávam, že otec už nebude stáť len pri mne. V podstate, ja to aj chápem, ale nerozumiem tomu, prečo ma to tak strašne vo vnútri zožiera,“ priložila si ruku k hrudi. Nadýchla sa a zhlboka vydýchla.

„Myslím si, že toto môžeš pokojne vypustiť z hlavy a zaoberať sa práve tou druhou časťou vety, ktorú si povedala. Chápeš to. Chápeš, že malé dieťa potrebuje viacej lásky, viacej opatery a je logické, že tvoji rodičia, teda tvoj otec a nevlastná matka sa budú viacej zaujímať o malého člena rodiny ako o teba. Pričom ale je zasa rozumné a určite si to pripúšťajú, že sa neprestanú o teba starať. Rátajú s tým, že máš,“ doktor sa na chvíľku odmlčal, postavil sa, prešiel k stolu a vzal si so sebou notebook v ktorom si klikol na jednu zložku, kde naskočila jej osobná karta „rátajú, že máš už osemnásť rokov a že sa vieš už v rámci možností postarať o seba aj sama. Všetko je o tvojej kompetencii a rodičovskej dôvere, ktorú do teba vkladajú. To je skôr pozitívne ako negatívne. Podľa toho čo mi hovoríš, máš silný vzťah s otcom a obávaš sa, že nebudeš stredobod jeho pozornosti. Mám takú intímnejšiu otázku. Máš už aj priateľa?“ ani sa nepohla a snažila sa pamätať na všetko čo jej doktor vraví.

„Áno mám, ale ako to s tým súvisí?“ nechápavo sa ho spytovala a bola pripravená sa znova na neho pozrieť, ale pripadalo jej to trápne.

„Všetko so všetkým súvisí a buď si istá, že presne aj tvoj priateľ má na tom určitú zásluhu. Tvoji rodičia rátajú s tým, že sa o teba postará a že si už takmer samostatná, ale taktiež vedia aj tom, že keď budeš od nich potrebovať pomoc, tak sa na nich môžeš kľudne obrátiť, je to tak? Čo automaticky neznamená, že tvoj vzťah s otcom ochladne, časom, ako príde druhé dieťa, je rodič schopný prerozdeliť dostatok lásky medzi obidvoch potomkov,“ podčiarkol si túto problematiku a bol pripravený prejsť na ďalší problém.

„No. Máte pravdu. Otec bol v detstve na mňa sám a vždy mi pomáhal, myslím, že tento problém by sa dal v kľude zvládnuť. Je mi síce ľúto, že už nebudem jeho malé slniečko, ale som ochotná túto pozíciu prenechať mladšiemu súrodencovi,“ prekrížila si ruky na hrudi a nadýchla sa čerstvého vzduchu, ktorý prúdil do miestnosti.

„Tak,“ zaklapol notebook a nechal si ho ležať na kolenách, „tým pádom si myslím, že tvoj otec má dosť skúseností a vie, ako sa má o teba starať, tak by som to prenechal na nich. Samozrejme, keď príde na svet malé, mala by si im aj pomáhať a tak si vytvoriť vzťah k tvojmu súrodencovi. Ale toto nie je ten hlavný problém, čo ťa trápi, však?“ spýtal sa a tentoraz sa musela na neho pozrieť. Pohľad jej padol znova na menovku a potom na jeho tvár. Len teraz si uvedomila akému mladému človeku sa vlastne „spovedá“, no dôverovala mu.

„Zasa máte pravdu, ako ste to vedeli?“ nespokojne sa opýtala a premerala si ho od hlavy po päty a potom sa spokojne oprela.

„V prvom rade si mi o tom sama povedala. Kategórie problému boli rodina a priatelia,“ zosumarizoval.“ Skús pokračovať ďalej a spolu prídeme na riešenie.“ usmial sa na ňu a rýchlo si prehodila prekrížené nohy späť do normálnej polohy.

„Môžeme prejsť ďalej?“ spýtal sa opäť takmer nečujne otázku a odpil si z plastového pohárika. Bez okolkov prešla k ďalšiemu problému.

„Ďalšia vec, ktorá ma trápi je kamarát. A keby len jeden,“ zamávala vo vzduchu rukami a prevrátila očami pri spomienke na Dominika. „Jeden si odíde akoby ma ani nepoznal a druhý sa mi začne vyhrážať,“ prehodila nepokojne a položila si ruky na brucho.

„Jeden odišiel a druhý sa ti vyhráža. Vyhráža sa tak, že to nemôžeš zmeniť a práve to ťa sem dohnalo, alebo je to niečo, s čím dokážeš „bojovať“?“

„No na jednom priateľovi mi záleží akosi viacej ako na tom druhom. Ten druhý, čo sa mi vyhráža, volá sa Dominik, sa dá v pohode zvládnuť, pretože viem, že to čo hovorí, nie je schopný splniť, pretože ma asi najskôr stále tajne miluje.“

„Počkaj, počkaj,“ pozastavil ju a potreboval si to všetko poznačiť. Zatiaľ nepokojne siahla po plastovom poháriku, ktorý si vzala od doktora a pohrávala sa s ním.

„Tak sa zatiaľ venujme tomu, čo sa ti vyhráža. Dominikovi. Predpokladám, že je to jeho pravé meno, no to je v tomto momente jedno. Ako sa ti vyhráža?“ mierne zapochyboval, pretože mal pocit, že to už nie je prípad pre psychológa ale pre políciu.

„Nebojte sa. Nie je to nič vážne. Ten chlapec totiž nonstop droguje a tak všetko, čo vypustí z úst nie je pravda. Takmer nič nedodrží. Nedodržal to ani pred tým, kým sme sa kvázi snažili spolu chodiť a nedodrží to ani teraz.“

„No, ale moment,“ prerušil ju náhle. „Ak je to v prípade neplnoletého, malo by sa to riešiť, pretože som počul už o takých prípadoch, kedy práve podobní ľudia ukázali svoje negatívne stránky a a tí, čo ich podceňovali boli z toho dosť prekvapení. Ja si to všetko poznačím zatiaľ na papier, potom si to nahodím do vašej karty a v prípade akýchkoľvek problémov to budeme musieť riešiť, rozumieme si?“ dialóg medzi nimi prešiel do vážnejšej roviny.

„Rozumiem, ale aj napriek tomu si myslím, že sa nemám čoho obávať, pretože toho nie je schopný, ako hovorím. Ale potom prečo ma to všetko tak dostalo?“ spýtala sa nechápavo a praskla v rukách pohárik. Nenápadne ho položila vedľa seba a tvárila sa akoby sa nič nestalo.

„Vysvetlenie je jednoduché. Ide tu o kamaráta, čo odišiel akoby ťa ani nepoznal, rodina - príchod malého súrodenca a nepodceňujme ani Dominika. Všetko to zohráva v psychike svoju rolu. Dominik to dokonale využil a stačilo pridať pár drsných rečí a bol psychický konflikt na svete. Niektoré ľudia na to nevyzerajú, ale sú skvelí manipulátori,“ opäť si nalial vodu a do nového pohárika nalial aj Zuzane.

„Teraz, keď sa na to pozerám s odstupom času, mi to nepríde ani tak hrozné, myslím si, že máte pravdu. No, ale čo s kamarátom, čo odišiel akoby ma ani nepoznal?“ posmutnela a bolo na nej vidno, že práve najväčšiu váhu na jej súčasnom psychickom stave mala práve táto udalosť.

„Z tvojho rozprávania som si všimol, že práve toto malo asi najväčšiu váhu. Ste dobrí kamaráti?“ doktor si podčiarkol všetky otázky a napísal si do bloku skratku NV - najväčšia váha.

„Ak vám niekto zasiahne do života svojimi teóriami a pomôže vám, ako sa len dá, tak potom sa ani nič iné nedá očakávať si myslím,“ zvážnela a čakala, čo múdre jej na to psychológ odpovie.

„A mal na to nejaké dôvody, prečo sa s tebou ani nerozlúčil a odišiel akoby ťa ani nepoznal?“ snažil sa zistiť podrobnosti o probléme, ale videl na samotnej Zuzane, že je z toho všetkého sama zmätená a poriadne ani ona sama netuší, ako to všetko v skutočnosti je.

„Práveže to neviem. Raz sme sa pohádali. No ako on hovorieval, kamarát sa volá Ondrej,“ vsunula do vety na vysvetlenie, „to, keď sa nahnevá na nejakého kamaráta, ho rýchlo prejde a snaží sa to s ním vydiskutovať.“

„Takže z jeho odpovede môžeme vylúčiť to, že ťa nepovažoval za kamarátku. Ak niekto povie takúto vec, znamená to, že človek už patrí do kategórie kamaráti. Ľudia majú tendenciu prispôsobovať svoj slovník pri rozhovoroch vzťahom s ľuďmi. Ak ti povedal toto, znamená to, že musel byť na to nejaký dôvod, aby odišiel bez rozlúčky,“ definoval jej problém a snažila sa spracovať všetky informácie.

„Ako mi môj priateľ Alexander povedal, mal nejaké dôležité veci, ohľadom práce v Česku. Že vraj si zmenil číslo,“ chytila sa za hlavu a zúfalo prevrátila očami.

„A aké povolanie pred tým vykonával, kým neodišiel?“ potreboval zistiť bližšie informácie, aby sa vedel v probléme orientovať.

„Pracoval ako šofér v MHD.“

„Tieto zamestnania sú sami o seba dosť náročné. Takýto človek má obrovskú zodpovednosť a mimo zamestnania cíti skôr zodpovednosť za svoju rodinu, ako za svojich priateľov, koniec koncov zodpovedať počas celej pracovnej doby za niekoho je náročné. Nevravím, že to sedí presne na neho, ale treba podotknúť, že takéto správanie má mnohokrát každý z nás. Ak ide o to, aby sme sa niekde „uchytili“, ako vravíš v jeho prípade s prácou, myslíme len na seba a vtedy sa človek stane tvorom sebeckým a egoisticky mysliacim a myslí len na záchranu svojej kože. Je ťažké povedať, prečo sa ti neozval, mohol to urobiť, ale je aj dosť možné, že si svoje nevybavené účty ešte vybaví,“ mlčala a snažila si tak predstaviť, čo bolo také dôležité, že sa neozval.

„Vravím. Je ťažké hodnotiť inú osobnosť o ktorej počujem len z rozprávania. Každá osobnosť je špecifická. Možno to nevyriešilo priamo tvoj problém, prečo odišiel bez rozlúčky ale...“

„Práveže naopak,“ prerušila ho, „prepáčte, práveže naopak. Pomohlo mi to trošku uvažovať aj o tom, že nie všetci kamaráti musia myslieť na mňa a taktiež - nedoplo mi, že aj on má rodinu a svoj súkromný život. Ale ozvať sa mohol,“ rozhodila rukami a pravou rukou trafila žalúzie.

„Mohol, ale o tom som ti tu akurát teraz rozprával. Pud sebazáchovy. Budeš prekvapená, keď sa ti ozve a vysvetlí ti to všetko sám. Je to v mnohých prípadoch tak, že človek má potrebu vysvetliť dôvod svojich činov a v tomto prípade to inak nebude. Teraz alebo o tri roky sa k vysvetleniu isto prepracuje, ak hovoríš, že si mala pocit vzájomného kamarátstva,“ doktor Molnár si podčiarkol aj túto otázku a zavrel svoj zápisník a položil ho na stôl spolu s notebookom.

„Uf, ja si myslím, že na dnes toho bolo na mňa skutočne veľa,“ posadila sa na kreslo a nohy jej viseli vo vzduchu. Narovnal sa na stoličke.

„Však ti ani nevravím, že ideme pokračovať, na dnes stačilo,“ naznačil jej koniec sedenia a otvoril jej zložku, ktorú držal v rukách.

„Samozrejme, ak máš nejaký problém, môžeme sa o ňom porozprávať, napríklad zajtra. Ak teda nebola moja pomoc jednorázová.“

„Nie, to určite nie. Určite budem ešte niekedy vašu pomoc potrebovať, som rada, že som sa mohla takto s niekým porozprávať a akosi rozobrať svoje vnútro,“ zhodnotila jeho prístup, postavila sa a prešla k vešiaku so svojimi vecami.

„Ešte skôr ako odídeš mám jednu otázku. Aké sú tvoje záľuby vo voľnom čase?“ sadol si k notebooku, prešiel na voľnú kolónku s nápisom Záľuby a s prstami nad klávesnicou čakal, čo mu nadiktuje.

„Rada čítam, píšem texty, hrám na gitare a spievam. Myslím si, že je toho viac ako dosť,“ obliekajúc kabát si vybrala spod bundy vlasy. Doktor si to všetko rýchlo poznačil a stlačil tlačítko uložiť.

„Podľa seba viem, že najlepším spôsobom na to, ako nemyslieť na rôzne veci, je určitým spôsobom zamestnať myseľ. A to aj fyzicky. Skús pouvažovať nad nejakou manuálnou prácou, možno by ťa to bavilo aj popri tej hudbe. Výšku už študuješ?“ spýtal sa pomimo a vstal zo stoličky.

„Rozhodla som sa rok počkať, pretože na štúdium v mojom odbore už nebolo voľné miesto, tak skúsim znova o rok.“

„Aha, tak snáď sa to už podarí,“ postavil sa pred ňu s rukami v bok a spýtal sa poslednú otázku pred odchodom.

„Moje číslo mobilné číslo máš, prosím ťa? Ak by si potrebovala dohodnúť nejaké stretnutie, tak sa mi ozvi sem a ak by si sa potrebovala kedykoľvek porozprávať, zavolaj mi zasa na to isté číslo,“ prehmatal si všetky vrecká, až nakoniec vytiahol vizitku z vrecka na košeli.

„Páči sa, tu je moje číslo,“ vzala si jeho vizitku a vložila si ju do zadného vrecka nohavíc.

„Ďakujem vám pekne! Skutočne mi to pomohlo. Dovidenia!“

„To rád počujem, prajem vám ešte pekný deň,“ galantne jej otvoril dvere a vyšla do akejsi čakárne a prevrátila očami, keď znova uvidela biele kožené kreslo. S tou bielou by to už nemusel preháňať. Bielej mám na týždeň dosť! pomyslela si a vyšla z budovy, kde ju už čakal o auto opretý Alexander.

„Dlho tu čakáš?“ spýtala sa a hneď ho pobozkala.

„Na teba si vždy rád počkám. Sadaj!“ prešiel k dverám spolujazdca, otvoril ich a ponúkol jej miesto.

„Čím som si to zaslúžila?“ veselo sa opýtala a vhupla do auta. Rýchlo obehol auto a sadol si vedľa nej.

„Tým, že si!“ uštedril jej bozk na čelo, naštartoval a obaja smerovali k nej domov.

Na to, že bola jeseň, boli cesty až príliš suché a ako sa ich auto blížilo k domu „ťahalo“ za sebou množstvo neporiadku. Keď sa Alexander na konci ulice otočil a zastavil pred domom, zdvihol sa poriadny kúdol prachu.

„No jasné,“ nahla sa cez neho a videla, ako z okna špehuje jeden z bratom Dorotovičovcov.

„Už zasa je zavesený na okne a pozoruje nás,“ oprela sa späť o sedadlo a Alexander vypol motor. Vystúpila a keď si všimla, že opäť naštartoval, otvorila dvere a so zdvihnutým obočím na neho pozrela.

„A ty si sa kam rozhodol ísť, to sa nechceš ani rozlúčiť?“ zaklipkala očami a nakázala mu, aby odstavil auto pred ich garáž, vedľa domu. Ako parkoval, pomaly prešla k dverám šoféra a keď vystúpil, stáli tvárou v tvár.

„Prepáč, netušil som, že sa chceš ešte so mnou pozhovárať, myslel som,“ nedopovedal, lebo ho utíšila prstom a pootočila hlavu k domu ich susedov.

„No iste, to by sa vám páčilo, aby ste všetko o mne vedeli,“ zahundrala si popod nos, zasmiala sa a ťahala ho poza garáž do záhrady. Prešli cez malú bráničku, ktorá hlučne zavŕzgala a keď prišli za dom, všimla si Sofiu ktorá vešala čerstvo opratú bielizeň.

„Tak čo, už ste doma?“ prištipcovala Brunovu košeľu a Zuzana ju pobozkala na líce. Alexander len zamával a zoširoka sa usmial.

„Jasné, ideme trošku do záhrady, chceme mať súkromie,“ oči jej priam žiarili, keď to povedala a pohla sa smerom k hojdačke, ktorá visela na strome. Alexander sa len o čosi neskôr obadal, že už pri Sofii nestála. Keď sa vydal smerom za dom, o hodný kus od vešiaka na bielizeň visela na strome stará hojdačka.

Pomaly kráčal k Zuzane, ktorá už na nej sedela a hrala sa s farebný listom, ktorý jej padol na stehná.

„Ako sa všetko mení. Ja chcem mať stále leto, nechcem zasa zimu,“ povedala smutným tónom, odhodila list a pevne sa chytila lán, ktoré držali hojdačku vo vzduchu, pretože ju Alexander začal pomaly hojdať. Myšlienkami sa vrátila do detstva, kedy ju počas teplých letných večerov rodičia hojdávali. V tom čase bol už Bruno so Sofiou. Vtedy sa v tom vyžívala. Behala po záhrade, tešila sa z každého kúska zelene, ktorá ju obklopovala. Postupom času si ale uvedomila, že ako človek starne, zabúda na hodnoty, ktorá pripisoval veciam kedysi v minulosti. Hojdačka jej pripomínala tú bezstarostnú časť detstva a počasie túto nostalgickú atmosféru ešte dotváralo.

„Ako si začala chodiť ku psychológovi, pripadáš mi akási,“ pozrel sa na ňu a potom smerom k domu, „pobláznená. Deje sa niečo?“ prestal ju hojdať s kľukol si pred ňu. Nadýchla sa čerstvého vzduchu a láskavo sa na neho usmiala.

„Prepáč, ak ti tak pripadám, ale doktor mi poradil, aby som sa zaoberala aj inými vecami, ako je škola, ktorú som si nateraz vymazala zo života, rodina a kamaráti. Odporučil mi tiež, aby som sa trošku venovala prírode, pretože tak človek čo najrýchlejšie príde na iné myšlienky a to zlé nechá zapadať prachom,“ poobzerala sa okolo seba a nohami sa jemne odrazila od zeme. Podoprel si bradu a zadíval sa kamsi do diaľky.

„Tak to ma teší, že k tomu pristupuješ takto. Len ma prekvapilo, keď si ma tak vytiahla z auta, myslel som, že sa niečo deje,“ znova sa postavil a stal si vedľa nej. Zoskočila z hojdačky, chytila ho za ruku a pomaly s ním prešla ešte kúsok za neďaleký strom, kde bola lavička. Silno ho objala a objatie jej opätoval. Nežne jej hladil chrbát, zadok.

„Sranda!“ obzrel sa okolo seba s veľkým nadšením v očiach. Pripadal si ako v nejakom krásnom filme. Farebná jesenná scéna, kopec šuštiaceho lístia, romantika, ktorú dotváralo krehké slnečné svetlo, ktoré ku nim doliehalo cez posledné lístie, ktoré sa statočne držalo z posledných síl na strome.

„O tomto som ani netušil, že máte tak veľkú záhradu a ešte aj lavičku dokonca,“ posadil sa, usadila sa na neho a nohy si dala bokom na prázdne miesto vedľa neho.

„Vidíš, čo všetko sa u nás nájde. Som taká rada, že si tu so mnou,“ oprela si hlavu o jeho plece a ucítila jeho voňavku, ktorú mu darovala na Vianoce. Cítila sa v bezpečí. Obaja boli ticho a zaujal ich spev vtákov, ktorý sa ozýval z neďalekého lesíka za ich domom.

„Povedal som ti už, že milujem ticho a ešte viacej, keď si ho môžem užiť v prírode? Nikto ma neruší, len príroda a ja, alebo my, zbožňujem to,“ pozrel sa jej do tváre a to je povzbudilo k tomu, aby mu dala bozk na ucho. Začala sa hrať s jeho rukou a prezerala si ju. Po chvíľke sa ozvala.

„Doktor mi tiež odporučil, aby som skúsila robiť aj niečo iné ako hudbu,“ prestrašene sa na ňu pozrel a ako odpoveď ho len silno znova objala.

„Nie, neboj sa, nechcem odísť z kapely, predsa robím to, čo som vždy chcela,“ preplietli si prsty. „Spievam, hrám na gitare a za to ďakujem tebe. Len tebe! Ale mala som na mysli, žeby som si mala nájsť aj nejakú brigádu. Otca to so mnou pomaly, ale isto prestane baviť, pretože som doma už tri mesiace, keďže som nešla na vysokú školu. A určite sa aj u nás doma dostanem k téme - práca,“ znova sa oprela o jeho plece a mlčky jej siahol pod tričko, na čo zareagovala zavretím očí.

„Najrýchlejšie, ako sa môžeš dostať k nejakej brigáde, je brigáda v jednom obchodnom reťazci, ktorý je v meste. Tam berú každoročne niekoho a máš tam zaručené, že ťa zoberú. Brigádnikov tam prijímajú stále,“ pohladil ju po odhalenom boku a pritisol si ju bližšie. Zbystrila pozornosť a vzpriamene sa posadila na jeho kolenách, až jej slnko, ktoré prenikalo cez konáre stromov, žiarilo v očiach.

„Ak myslíš na ten obchod, ktorý myslím, tak myslím, že myslenie je v tomto prípade zbytočné, pretože odpoveď je - nie!“ uvoľnila napätie tela a Alexander jej oponoval.

„Ale chcela si predsa nejakú robotu, či nie? V tejto dobe nezoženieš len tak nejakú prácu. Tam to máš aj dobre zaplatené.“

„Ja ťa chápem, zlatko, ale pochop, že ak ma chceš vidieť ešte s takouto náladou, bez kruhov pod očami a živú, tak odpoveď je stále - nie,“ zaborila nos do jeho vlasov a on len flegmaticky odtiahol hlavu.

„No tak! Ja si to vážim, že mi chceš pomôcť, ale pochop, že to by bolo pre mňa náročné,“ usmiala sa a dala mu jemný malý bozk na špičku nosa. Tváril sa, že premýšľa a myslela si, že sa urazil a tak z neho zoskočila a sadla si normálne vedľa neho. Pošúchala ho po stehne a v momente vyskočil.

„Snáď sa nebudeš takto hnevať, ako malé dieťa,“ prekvapene na neho, už bez úsmevu pozerala, a mrzelo ju, čo sa stalo.

„Nie, ja sa nehnevám, predsa,“ na tvári sa mu zjavil detský šibalský úsmev a čupol si k nej.

„Ja som len rozmýšľal, akoby sme to spravili s tou brigádou,“ prevrátila očami a sťažka si vzdychla.

„A sme tam, kde sme boli. Prosím, netráp ma!“ pohladila ho rukou po tvári.

„Nemyslel som teraz na hypermarket, ale mal som na mysli niečo menšie,“ s radosťou sa postavil a obehol lavičku a postavil sa za ňu, ale zjavne sa jej to nepáčilo a postavila sa oproti nemu.

„A ako sa mám dostať asi tak do menšieho obchodu, keď na to by som potrebovala strašne veľké známosti?“ naznačila rukou veľkosť a flegmaticky si obtrela nohu o trávnik.

„Ešte sme sa asi nerozprávali o tom, že môj otec, teda otcov otec, má v neďalekej dedine, kde žijú aj moji starí rodičia, jednu večierku,“ usmial sa a lakte si oprel o operadlo lavičky. Na tvári jej naskočil široký úsmev a Alexander preskočil cez lavičku a posadil sa na operadlo. Prisadla si k nemu a preplietla si ruky s jeho rukami a strkala mu ich do rukáva.

„Môžem sa ti spýtať na miesto. Mohlo by sa niečo nájsť a nemala by si to podľa mňa ani také zlé. Mohla by si tam robiť aj cez deň, pretože je to otvorené asi tak do jedenástej večera. Čo viem, tak sú tam predavačky na dve smeny. Jedna sa volá Agáta a druhá predavačka je môj otec. No momentálne starý otec, pretože otec je v zahraničí.“

„V zahraničí? O tom si mi nehovoril. Čo tam vlastne robí?“ zvedavo sa spytovala a odbočila od témy.

„To je teraz jedno, hlavne sa ti pokúsim vybaviť to miesto. Otec sa o týždeň vráti z Francúzka, tak sa ti na to opýtam, čo na to povieš?“ pozrel na ňu a stisol jej ruku.

„A musia to byť akurát slová?“ chytila ho okolo pása a nečakane sa obaja prevážili dozadu a šťastie, že od zeme to nebol veľký kus. Ležali vedľa seba a rýchlo sa na neho vyšvihla.

„Ja som ti za toľko veci vďačná, že to asi nesplatím nikdy,“ sedela na ňom obkročmo a nahla sa mu k ušiam a začala ho bozkávať na krku. Vedela, že boli dokonale ukrytí a od domu boli dosť vzdialení. Na lavičku nebolo nikdy vidno, tak mu pomaly začala vyzliekať sveter a podarilo sa jej vyzliecť mu aj tričko. Rýchlo sa otočili a on ležal na nej a do tváre jej padli suché listy z jeho vlasov. Vyhrnul jej tričko a bozkával ju po hrudi, po prsiach. Prestala myslieť na to, čo sa stalo Andrei a celá sa mu odovzdala. Sama mu stiahla nohavice, on urobil to isté. Keď ležali na sebe hrialo ich telesné teplo a vzdychy ich ešte viacej zahrievali. V podbrušku pocítila náhle teplo a pritisla si ho bližšie k telu. Znova a znova. S hlasným, slastným vzdychom Zuzany, zo stromu vzlietol holub a preletel vysoko nad ich dom a stratil sa v žiare slnka, ktorú pozorovala, keď ležala pod Alexandrom a hladila mu šiju. V celom tele cítila elektrizujúci pocit vzrušenia, ktorý sa príjemne rozlieval do všetkých častí tela.

Po týždni od stretnutia s Alexandrom, kedy s ním prežila svoje najkrajšie chvíle života a podarilo sa jej zabudnúť na veci z minulosti a oddala sa milovaniu, ležala v obývačke s podopretou hlavou a znudene prepínala programy v televízii. Zastala na jednej mexickej telenovele, kde sa dvaja bozkávali a zoširoka sa usmiala, prevrátila sa na chrbát a pozerala do stropu. Zavrela oči a predstavovala si scénu, kde ležala pod stromom v záhrade a prešla si rukou po bruchu. Znova v ňom pocítila teplo a vybavila sa jej jeho telesná vôňa.

„Do riti!“ úsmev ju rýchlo prešiel, náhle otvorila oči a nad ňou sa skláňal Bruno. Preľaknuto sa posadila na pohovke a pozrela na neho.

„Čo sa deje, však som ti nič nespravil, prišiel som ti ohlásiť, že ti ideme so Sofiou nakúpiť na večeru,“ zaštrkotal kľúčmi a obliekol si krémovú jesennú bundu. Pošúchala si stuhnutú šiju a vzrušujúci pocit bol náhle preč.

„Mne? A vy, ako... Nebudete večer doma?“ silene sa usmiala a zúrivo vypla televízor, kde sa mexický párik k sebe vášnivo túlil.

„Uhádla si, chceli by sme si spraviť, dajme tomu, romantickú večeru,“ Sofia sa postavila za neho a oprela sa mu o plece.

„Vás to ešte stále neprešlo?“ podpichla ich a takmer zabudla na to, nad čím uvažovala.

„Nebuď taká zlá. To isté ti poviem, keď budeš chcieť pobudnúť s Alexom,“ zachechtal sa a Sofia ho už ťahala za vrecko nohavíc. Už sa stalo... pomyslela si.

„Vidíš, ja proti tomu nič nezmôžem!“ pokrčil plecami, prudko sa obrátil, pobozkal ju a spolu v objatí vyšli z domu.

„Tak sa teda majte a kúpte mi aspoň niečo dobré,“ povedala viac menej pre seba a rozbehla sa do svojej izby. Na konci chodby zastala pri okne a pozerala, ako nastúpili do auta.

„A máme problém!“ udrela dlaňou do steny a vkročila do svojej izby, vzala telefón, ktorý jej práve začal zvoniť pri uchu. Zjajkla a pustila ho na zem.

„Kto to do čerta zasa,“ nedopovedala vetu a po zúrivej grimase sa jej na tvári rozhostil úsmev.

„Ahoj! Ani nevieš, ako si ma vystrašila, ty strašidlo z patológie,“ zasmiala sa a postavila sa k oknu.

„Čav, čav! Tak, ako sa má moja obeť anatómie v Banskej Bystrici?“ po tejto otázke si prešla rukou po hrudi a nerozumela Evinej poznámke.

„To si, ako chcela povedať, že mám malé prsia?“ natiahla si tričko a to sa elasticky vrátilo do pôvodnej polohy.

„Na čo ty všetko nemyslíš? Ja som to nemyslela v žiadnom prípade tak, ako si si to vysvetlila,“ cmukla do telefónu a Zuzana sa natešene posadila na posteľ.

„Tak ako sa ti darí? Dávno si nebola na nete, tak sme nemohli ani pokecať,“ Zuzana nahodila zúfalý výraz a pozrela sa na stranu, kde mala zrkadlo a v tom momente sa aj odvrátila na druhú stranu.

„Ale, tak mám toho veľa! Ak sa nevenujem škole a nelietam medzi Bystricou a Levicami, tak sa musím venovať rodine a ak nie je tá na zozname, tak mám na pleciach smädné krky v bare a ak ani to nie, tak príde na radu priateľ,“ Zuzana sa pri týchto slovách poškrabala po hlave a hlavou jej prebleslo, aká je Eva šikovná a ona sa len povaľuje doma.

„Tak to si na to fajn! Ja nemám ani brigádu, ani školu, nemám ani krídla, tak nemôžem ani lietať,“ povedala ironicky na predchádzajúcu Evinu vetu.

„Rob si srandu! A ako to ide s tvojim Romeom?“ podpichla ju a čakala, čo na to povie. Zuzana len šťastne vzdychla a začala jej vykladať, čo sa medzi nimi stalo pred týždňom v záhrade.

„To sa ani trošku neobávaš, že tvoje telo môže prechladnúť na tak studenej zemi?“ bolo počuť, ako sa Eva na tom dobre zabáva, ale Zuzana ju odbila.

„Bolo teplo, však napokon v jeseni je teraz už stále teplo, aj teraz tu svieti slnko. V Leviciach nie?“ znova sa postavila k oknu a pri pohľade na ulicu sa usmiala.

„A čo keby si si to prišla omrknúť sama? Dávno si tu nebola, ani nepamätám, kedy som ťa naposledy vítala na stanici,“ predniesla urazene.

„To je super nápad! Teraz mám času kopec a určite by sa Alexander potešil, keby som mu povedala, že si spravíme menší výlet do Levíc,“ natešene udrela po parapetnej doske pod oknom, až podskočili kvety.

„Tak na to zabudni! Ja som chcela, aby si prišla len ty. Rozumieš tomu? Konečne by sme sa mohli pozhovárať bez tých našich drahých polovičiek, čo ty na to?“ bez váhania odpovedala.

„Nooooo... Tak to teda beriem. A kedy môžem prísť? Kedy sa mám začať tešiť?“ nenápadne sa jej začala vnucovať.

„Teraz budem doma vo štvrtok, piatok, sobotu a nedeľu, tak sa rozhodni,“ povedala jej svoje voľné termíny a čakala kedy vysloví dátum svojho príchodu.

„Nedávaš mi veľa dní na výber! Cez víkend a v piatok chodí vlakom veľa ľudí a štvrtok je o dva dni. Takže teš sa na mňa o tie dva dni!“ nadšene zvrieskla do telefónu a pomaly ukončovala hovor.

„Ozvem sa ešte v stredu, kedy ma máš čakať. Teším sa na teba! Ahoj!“ usmiala sa na telefón a Eva ukončila spojenie.

„Jaj! Evička, Evička, keby si ty vedela,“ stisla telefón, priložila si ho k tvári a potom ho položila do stojana, aby sa po telefonáte dobil.

„Ehm, lenže teraz mám iný problém,“ nervózne si pošúchala brucho a vstala z postele, znova si sadla, vstala, nerozhodne si vzala znova telefón a vytočila Alexandrove číslo. Vyšla z izby a na druhej strane sa ozval jej priateľ. Zúfalo sa postavila k zábradliu schodov.

„Ahoj, to som ja. Mám jednu otázku. Kde zoženiem tak, povedzme, inkognito, tehotenský test?“ nervózne si hrýzla peru.

„Čože?!“ to bola jediná otázka, na ktorú sa v tejto situácii zmohol.

Sofia vyťahovala z vrecka kľúče od domu a hľadala, na nich prívesok so žetónmi, aby si mohla zobrať vozík, ktorý bol pristavený pred jedným z obchodných reťazcov.

„Máš, či mám ja vytiahnuť?“ spýtal sa jej Bruno a pozrel jej na kľúče.

„Čo ty chceš vyťahovať?“ prešibane sa zasmiala a chytil ju za zadok.

„Ale, prosím ťa!“ poobzerala sa okolo seba a vymanévrovala s košíkom z dlhej rady.

„No poď ty. Hrdina môj!“ udrela ho spätne po zadku a od tej chvíle sa držal radšej pred nákupným vozíkom a ťahal ho jedným prstom. Pomaly prešli celým obchodom, až sa začali potraviny pekne zbierať a Bruno len prevracal očami, koľko zasa budú platiť.

„Nie je,“ poškrabal sa na hlave a tváril sa mierne zdesene, „toho nejako veľa v tom košíku?“ ukázal na mlieko a prstom prešiel po fľaši malinovky.

„Máš pravdu! Zabudla som zobrať niečo sladké pre Zuzanu, skočíš po to?“ pritiahla si ho bližšie za bundu a pozrela mu do očí.

„Keď tak pekne prosíš,“ urobil otočku a stratil sa za regálom s mrazenými výrobkami. Sofia zatiaľ pohľadom v košíku skúmala, či niečo nezabudla zobrať a pozrela sa, ktorá pokladňa je voľná. Jej pohľad zastal pri pokladni číslo tri, kde stál Karol. Ostala šokovaná, keď ho po takom dlhom čase videla a rýchlo zabočila smerom k cukrovinkám, kde bol aj Bruno.

„Však si sa sem nemusela trepať s tým košíkom, ja by som prišiel za tebou,“ usmial sa na ňu a išiel ju pobozkať, ale uhla hlavou na stranu. Bez slova položil karamelové burizony do košíka a pozrel sa jej to tváre. Videl v nej strach.

„Čo sa stalo? Čo ti je?“ robil si starosti.

„Ja asi nikdy nebudem mať od toho človeka pokoj. Prečo musím práve ja na neho natrafiť?“ spýtala sa skôr rečnícku otázku, pretože vedela, že na toto odpoveď nedostane.

„Kde je? Najradšej by som ho nakopal do zadku,“ spomenul si na všetko, čo sa stalo a pohladil jej bruško.

„Nie, nechaj to tak, aj tak už odišiel, ale keď chceš na niektorých ľudí zabudnúť, ako naschvál sa pred tebou zjavia.“ pre istotu ho držala pri sebe.

„Nemysli na to,“ pobozkal jej vlasy, zobral košík a tlačil ho k pokladni.

„Musíme sa zastaviť aj v lekárni, musím si vybrať lieky, čo mi doktor predpísal,“ vykladala z košíka mlieko a Bruno ju zastavil.

„Opatrne, čo to nenecháš na mňa? Ty si nedáš povedať? Čakáš dieťatko, ale budeš sa naťahovať!“ vytiahol na pokladničný pás rožky a z toľkej vďačnosti mu vyplazila jazyk.

„A toto mám za tú moju opateru?“ pokrútil hlavou a prekrížil si ruky na hrudi.

„Ja si to cením, ale vieš akoby som dopadla, kedy som doma sedela na zadku? Mala by som dvojnásobný zadok a vyzerala by som, že čakám štvorčatá,“ vytiahla peňaženku a podala mu ju.

„Gentleman, idem do auta, je mi nejako nevoľno. Čakám ťa tam láska!“ zaklipkala očami a vytratila sa z obchodu. V tej rýchlosti nestihol ani povedať, aby si dávala pozor, ak by sa ešte v obchode náhodou nachádzal Karol. Rýchlo zaplatil, nahádzal všetko do košíka a pristavil sa pri aute. Keď otvoril kufor zakričal jej dopredu, kde sedela.

„Nikde si ho nevidela?“

„Koho?“ nechápavo sa obrátila a pozerala na neho cez otvorený kufor auta.

„No predsa Karola, koho asi?“ naložil poslednú vec a zaplesol kufor.

„Nevidela a nejako ma to ani nezaujíma!“ pohladila mu stehno, keď si k nej prisadol a chytil jej ruku.

„Radšej nerob, lebo bude ďalšie dieťa,“ vzrušene sa na ňu zadíval a vzdychol pri pomyslení, kedy sa naposledy milovali. Neostávalo jej nič iné, iba ho poriadne udrieť do pleca.

„Ty prasa!“ odvrátila od neho tvár. „To si zaslúžiš, radšej nezabudni ísť do tej lekárne, zastav sa tam, v našej štvrti,“ pozrela von oknom a pokrútila hlavou nad tým, čo povedal.

„Ďalšie dieťa. Aj tak ťa mám rada!“

„Ako sa to mohlo stať?“ Alexander rozhadzoval rukami a Zuzana zastala uprostred chodníka.

„Ja neviem, prosím ťa, nekrič po mne! Nie je to ani isté, práve preto ideme do lekárne po ten test. Menštruácia mi zatiaľ mešká len dva dni,“ vyvrátila oči k oblohe a zopla ruky.

„Dobre, nerobme zbytočne paniku. Možno to nič nie je. Potrebujeme si to len potvrdiť,“ upokojoval situáciu, keď ho chytila okolo ruky a kráčali vedľa seba.

„A premýšľal si nad tým, čo bude, až ten test vyjde pozitívne?“ opatrne na neho pozrela a pomaly zastal.

„No, nepopieram, že chcem s tebou byť možno až do smrti,“ vyvalila na neho oči, „ale, že chcem mať dieťa teraz v osemnástke? To je príliš aj na mňa a to ešte nevravím o tom, keď sa to dozvie otec,“ pokračovali v chôdzi a blížili sa k lekárni.

„Si milý, ja chcem tiež s tebou ostať, si super, ale tiež je to nejako skoro. A po pravde? Otec mi odtrhne hlavu a zakope ju v záhrade pod strom, kde sme sa milovali, ak sa to dozvie,“ ťažko vzdychla a pred vstupom do lekárne sa nadýchla . Ako vstúpila do nosa jej stúpla klasická vôňa lekárne.

„Tak a sme tu!“ Bruno vypol motor a Sofia pred vystúpením z auta poznamenala, „hádaj, kto je tu?“ zoširoka sa usmiala a ukázala do lekárne.

„Len nepovedz, že Karol!“ úsmev ho prešiel a Sofia zúfalo spustila ruky k nohám.

„Nie! To by som sa asi neusmievala, skôr by som robila smútočný sprievod. Zuzana s Alexom vošli akurát dnu,“ usmiala sa, Bruno obišiel auto a vzal ju za ruku a bez slova vošli za nimi dnu. Zuzana stála akurát v rade, keď sa za ňu postavil Bruno a šepol jej do ucha.

„Čože tu robí moje slniečko?“ zmeravela, chytila sa za srde a pomaly sa k nemu otočila.

„Oci toto mi,“ zasekla sa, keď sa na neho pozerala a nevedela, čo má v tej chvíli povedať. Alexander sa tiež k ním otočil a bez vydania jediného hláska nadvihol len pravé obočie.

„Ahoj oci! Ahoj Sofia!“ zamávala im, rýchlo sa otočila a to isté spravil aj Alexander.

„Zuzka, pýtal som sa, čo tu robíš? Stalo sa niečo o čom neviem a potrebuješ nejaké lieky?“ Znova sa k ním slimáčím tempom otočila a nevedela čo má povedať. Alexander začal v momente kašľať, až prilákal najprv pohľad nechápajúcej Zuzany a potom aj ich dvoch. Zuzana na neho zmätene pozerala, presne tak isto ako aj oni.

„Si chorý, Alex?“ Sofia sa spýtala a chytila manžela okolo pása. Alexander na nich len ukázal prstom a Zuzana zmätene rýchlo dodala.

„Áno!“ tleskla. „Presne! Chudáčik môj ochorel a teraz ho musím doprevádzať! Ak dovolíte sme na rade, tak mu kúpim lieky,“ vytrhla mu peňaženku z ruky, Bruno si dal z pása dole Sofiinu ruku a pristúpil k Zuzane.

„Čo za divadielko mi tu hráš? Myslíš, že som tomu uveril, keď sa pri tom kašli na mňa Alex pozrel? Neznelo to presvedčivo a ty dobre vieš, že mňa neoklameš,“ silene sa usmiala a kývala hlavou na znak súhlasu, že Alexander je chorý.

„A snáď nevidíš, že je fakt chorý?“ chytila ho za predlaktie a v kašli odchádzali z lekárne.

„Hej! Zuzana! Kam ideš, počkaj na mňa!“ prikazoval jej, no nepočula alebo radšej nechcela počuť.

„Do riti! Tak toto je fakt prúser, nemusela som ani nič hovoriť. Teraz si radšej švihni, alebo lepšie povedané,“ prerušil ju, „bežíme?“ ona na to v rozbehu súhlasne odpovedala.

Do čerta, do čerta a ešte raz do čerta! Toto sa môže stať len mne. Dnes sa asi doma tak skoro neukážem! Hodný kus šprintovala a náhle zastala. „To hádam nie!“ zadúšajúc preriekla a Alex sa zadychčaný zastavil kúsok za ňou a všimol si, že spoza rohu sa vynára ich auto. V momente ju stiahol za živý plot pri dome Dorotovičovcov.

„Ja som tam zabudla, tvoje lieky,“ pošúchala si doškriabanú ruku od živého plota a zanadávala.

„To boli posledné peniaze, čo som mala a predpokladám, že otec mi žiadne nedá, pokiaľ mu nevyklopím skutočný dôvod,“ udrela si päsťou do dlane a išiel niečo povedať, no zakryla mu rukou ústa.

„Nie, zlato! Na to ani nemysli, že to ty zaplatíš. Ja som bola taká krepá a zbytočne som zaplatila tabletky proti bolesti v krku,“ plesla si po čele a Alexander sa tváril beznádejne.

„Mám nápad,“ luskla a dala si ruky v bok.

„O dva dni idem do Levíc a tam kúpim ten tehotenský test, či sa mu to páči alebo nie,“ nazrela spoza kríka na ich dom.

„Ideš do Levíc?“ udivene sa spýtal a ona len mávla rukou.

„To je teraz vedľajšie. Modlime sa len, aby to nedopadlo ešte horšie, ako to je teraz,“ vytiahla ho za ruku spoza kríka a akurát v tom sa otvorili dvere na ich dome a na verande a objavil Bruno. Zastala a vedela, že už nemá zmysel utekať.

„A ty si sa tu kde zjavila?“ zakričal cez ulicu, keď otváral kufor auta a vyťahoval nákup.

„Ja? Ale, len tak idem okolo.“

„To bola blbá poznámka,“ zaplesol lakťom kufor.

„Čakám ťa doma,“ zakričal jej, keď si opieral nákup o koleno a zo zadného vrecka riflí vytiahol krabičku liekov. „Rátam s tým, že prídeš v priebehu piatich minút. Zabudla si si v lekárni lieky!“ hodil jej ich a dopadli tesne pred ňu. Odvrátila sa od neho a pozerala na Alexandra.

„Bež domov, ja to už nejako,“ hrala sa s prsteňom na ruke, „vybavím,“ zúfalo na neho pozrela a chytil ju za predlaktie.

„Keď sme to spískali spolu pod tým stromom, tak budeme za to niesť následky obaja. Idem tam s tebou,“ objal ju a pošepkal jej do ucha ich obľúbenú vetu. Prešla cez cestu, zohýnajúc sa po lieky a v dome Dorotovičovcov si za záclonou čosi jeden z bratov - Michal, šomral popod nos.

Kapitola ôsma - Dohadzovač

„Ale ako, je to, doboha možné?! Človek sa vráti z dovolenky, myslí si, že bude mať konečne pokoj, bude mať všetkých svojich ľudí pri sebe a ty mi povieš toto? Povieš mi, že si bol na mesiac s mojou dcérou vo Francúzku? Ty snáď žartuješ?“ z telefónu, ktorý držal Karol v ruke sa ozýval dunivý hlas chlapa. Veľmi kričal, pretože sa mu nepáčilo, že jeho človek nie je schopný zariadiť to, o čo ho žiadal. Chlap mal hlboký hlas, ktorý, keď začal kričať, skoro roztrhol sluchátko telefónu.

„Povieš mi, ako to asi tak mám spraviť? Stali sa isté veci, ktoré sa nedali vyriešiť tu, na Slovensku. Musel som jednoducho zmiznúť, aby sa to všetko ustálilo. Len teraz sa to pokúsim riešiť! Tak sa upokoj a ja ti garantujem, že do roka budeš mať to, čo chceš. Potrebujem rok!“ Karol sa nervózne škrabal na pleci druhej ruky a prešiel si rukou po strnisku, ktoré mu za istú dobu vo Francúzku narástlo.

„Rok?!“ vyštekol chlap na druhej strane telefónu. „Tebe už úplne preskočilo? Ako ti mám do pekla povedať, že ja to potrebujem mať čo najskôr vybavené, aby sa mohlo konať ďalej! Ľudia sú svine a policajti sú ešte väčšie kurvy! Peniaze nepočkajú. Tak sa fasa rýchlo ponáhľaj, pretože ak nechceš skončiť v predčasnom dôchodku, tak,“ bolo počuť ako si chlap na druhej strane odpľul a podráždene ďalej prehodil, „musím končiť. Očakávam do týždňa od teba nové správy! A ak nie. Spravíš si výlet za mnou do Francúzka, je to jasné? Jasné?!“ chlap nečakal na odpoveď a prudko tresol telefónom.

„Neposer sa,“ stisol v ruke mobil a niekto mu zaklopal na dvere izby. Strhol sa a svižným krokom prešiel k dverám.

„Čo tu zasa chceš?“ spýtal sa podráždene svojho syna, ktorý len rýchlo prekĺzol do izby.

„Počuj mladý!“ chytil ho pod krk a priblížil sa tvárou k jeho tvári. „Ak je to zasa nejaká hovadina, tak si ma nepraj!“ nakričal do neho a Alexander sa vytrhol zo zovretia. Karol sa nervózne otočil smerom k oknu.

„Nie je to hovadina. A prosím ťa, toto mi už nerob, pretože to nenávidím,“ protestoval proti jeho brutalite a Karol sa v momente otočil a chrbtom ruky mu vrazil facku.

„A toto môžem?“ spýtal sa s úsmevom na tvári, keď videl ako sa chytal za líce a pozrel sa na ruku na ktorej uvidel škvrnu krvi. Zhlboka sa nadýchol a vydýchol.

„Tak čo je, dofrasa?!“ znova sa ho opýtal, no tento raz miernejším ale o to nahnevanejším hlasom. Alexander sa ho, držiac sa za líce, opatrne spýtal.

„Chcel by som vedieť, či by si nemohol vybaviť pre istú osobu brigádu v našom obchode,“ cúvol o krok dozadu a Karol hodil mobil na posteľ.

„A pre koho to má ako byť? Ha?“ dával mu dostatočne najavo, že ho otravuje a hodil sa na posteľ a natiahol si ruky. Spod trička mu vykúkalo svalnaté brucho, na ktorom mal tetovanie.

„Chcel by som to... No... Pre priateľku, potrebuje si zarobiť peniaze,“ Alexander začal kresliť na zem neviditeľné čiary a čakal, čo sa bude diať. Karol sa len so smiechom posadil na posteľ.

„Hahá! Tak nech si ide zarobiť na roh, tam jej určite niekto zaplatí,“ po tejto vete Alexander zaťal päste a vyčkával, čo povie ďalej.

„Ale zasa na druhej strane. Nebude od veci sa pobaviť s osemnásť ročnou pipkou,“ prešiel si rukou po rozkroku a v momente v Alexandrovi vzkypela zlosť.

„To mi nespravíš!“ Karol sa prudko postavil a znova ho chytil pod krk.

„Nezaujímajú ma tvoje známosti. Vybav si to so starým otcom. Nech si to vybaví on s ňou, hádam bude mať s tebou väčšie pochopenie ako j, .“ začal sa smiať a Alexander od hnevu prižmúril oči, až sa mu vytvorili okolo očí vejáriky vrások. Pustil ho zo zovretia a Alexander si začal šúchať krk od bolesti.

„A teraz už vypadni! Aby si nepovedal, že som sviňa, tak idem zavolať tvojmu starkému,“ vzal do ruky mobil a vyťukal na neho číslo.

„No na čo čakáš? Choď už!“ pokrútil hlavou a Alexander vedel, že nemalo zmysel sa hádať. Vyšiel z izby a prešiel do kúpeľne. Pristúpil k zrkadlu a dotkol sa rany, ktorú mu spôsobil vlastný otec. Bolestivo zastonal, schytil uterák, namočil ho do vody a zotrel si zaschnutú krv. Prelepil si to a hodil špinavý uterák na ostatnú kopu použitých uterákov.

Nenávidel svojho otca. Premýšľal, že matka spravila lepšie, že od nich odišla, nevedel si predstaviť, žeby bitky dostávala ona. Zvyčajne si modriny zakryl, no toto na tvári sa len tak ľahko nedalo zamaskovať. Každý večer sa pýtal sám seba, či práve on musí mať takého otca. Trápilo ho to ale bohužiaľ nemohol s tým nič spraviť, pretože ak by protestoval, mohlo to dopadnúť ešte horšie ako len bitkou a nemusel mať vôbec strechu nad hlavou. Jediný, kto ho držal pri živote bola Zuzana.

Vyšiel z kúpeľne so sklopenou hlavou a keď prechádzal okolo Karolovej izby, nakukol dnu, pretože počul, že niečo spadlo na zem. Pozeral sa na to, ako Karol zadával kód do trezoru vstavaného v stene a vyberal odtiaľ zväzok peňazí. Zvyšok už radšej nechcel vidieť, pretože sa obával, že ho pristihne. Stiahol hlavu z dverí a potichu prešiel do svojej izby. Odtiaľ zavolal starému otcovi, či otec splnil to čo sľúbil a starký mu prisľúbil pomoc. Mal aspoň jednu osobu vo svojej rodine, ktorej mohol veriť.

Bolo asi okolo pol ôsmej ráno, keď Zuzana schádzala dole schodmi v ich dome. Zavesila si malú príručnú tašku, ktorú nosila aj na túry, na vešiak v chodbe a nazrela spoza závesu von na ulicu. Videla, že bola trošku zatiahnutá obloha a pripravila si svoje obľúbené poltopánky hnedej farby. So šťastným pocitom na duši prešla do kuchyne, keď zadným vchodom vošiel Bruno.

„Dobré ráno!“ zamávala mu a otvorila chladničku.

„Bré ráno slniečko! Nesiem ti raňajky,“ zaplesol nohou dvere a odrezal prúdiaci vzduch, ktorý sa dral spolu s ním do kuchyne. Položil tašky na linku a Zuzana sa v momente k nim vrhla.

„Máš nejaký apetít. Nebudeš náhodou tehotná?“ podpichol ju. Zazrela na neho a na obhajobu predniesla, „však si počul, čo je vo veci. Vypočúval si nás ako na policajnej stanici. Policajné remeslo by ti skutočne išlo,“ vytiahla ryžové chlebíčky a mlieko. Nakoniec vyložila celú tašku a keď sa Bruno vrátil z chodby, kde si bol zavesiť bundu a prezuť sa, odpovedal na jej poznámku.

„Fakt vtipné. Ja ti verím, ja som si robil len srandu,“ ohradil sa a vyzliekol si aj sveter, ktorý prehodil cez stoličku.

„No, nevyzerá to tak,“ vzťahujúc tanier na neho letmo pozrela.

„Ak mi už neveríš, že to bola návšteva lekárne, kvôli tomu aby sme sa ochránili, tak ja ti za to nemôžem. Okrem toho, prosím, nevypočúvaj ma, mám už predsa osemnásť rokov a dobre viem, čo robím. Nevieš si predstaviť, ako som sa trápne cítila, keď som ti to musela pred Alexandrom vysvetľovať, že sme chceli kúpiť len prezervatívy,“ vzdychla a z otvorenej chladničky, počas toho ako Bruno odkladal veci z nákupu, vytiahla maslo. Šiahla popod jeho ruku a pod pazuchou sa mi objavila hlava.

„Neboj sa,“ bezstarostne sa na neho usmiala, „viacej krát sa to nebude opakovať, len prosím, nehľaď na Alexa, ako na zločinca,“ stiahla sa späť a sadla si k stolu. Bruno sa len mlčky oprel o linku a pozeral s prekríženými rukami na ňu. Všimla si to a neodpustila si poznámku,

„vieš o tom, že doktor Molnár mi povedal, že pomocou reči tela sa dá vypozorovať, čo si človek myslí? Aj o prekrížených rukách mi vravel. Stále nie si spokojný,“ spokojne, s úsmevom na tvári si natrela suchár.

„No tak čo si o tom mám asi myslieť? “ spustil ruky vedľa tela. „Každý rodič sa obáva o svoje dieťa. Vysvetlila si mi to a ja ti verím. Aj keď v lekárni, no dobre, nechajme tak,“ otočil sa so zdvihnutým obočím k drezu a vytriasol z tašky zvyšky omrviniek z chleba.

„Som rada,“ povedala tak isto ironicky ako to povedal aj on.

„Dávaj si pozor v Leviciach! Nezabudni, že mi máš prezvoniť, keď vystúpiš z vlaku,“ zmenil tému a prisadol si na stoličku.

„Neboj sa, dám ti vedieť, neboj sa, nič sa mi nestane a neboj sa, nič zlé nebudem robiť. Idem tam len za kamarátkou,“ vytiahol si spod zadku sveter, ktorý prisadol a potiahol jej tanier.

„Len aby!“ vstal a zahnala sa po ňom, keď prechádzal okolo nej. Ja si dávam pozor vždy, oci! Aj keď výnimka potvrdzuje pravidlo. Ale, či je to skutočne výnimka sa dozviem až večer... Vzdychla si a kus suchého ryžového chleba zapila mliekom, pretože jej pri tejto myšlienke uviazol v krku.

Zuzana nastúpila do autobusu a o dvadsať minút bola na vlakovej stanici. Vystupovala a nedalo jej nepozrieť sa smerom k šoférovi autobusu, akoby dúfala, že sa tam objaví Ondrej. Hm, hlavne na to nemysli. Dosť čo si sa s tým trápila, bola si u psychológa... Fajn, som kľudná! Vystúpila a uhladila si ľahkú jesennú bundu zemitej farby. Ráznym krokom sa vydala ku stanici. Obzerala sa okolo seba, lebo po pravde... Miesto pred stanicou veľmi nemusela, pretože sa tam schádzala celá „smotánka“ z okolia. Hlavou jej preblesklo, či sa tam už náhodou neukáže aj Dominik spolu s Kamilou. Aká som len rada, že som skončila strednú a nemusím sa pozerať na tie primitívne zhúlené ksichty! Striasla sa a prievan jej vohnal vlasy do oči. Zúrivo si ich odhrnula a pristúpila k okienku, kde si vybavila lístok do Levíc.

Keď ho už držala v ruke, pomalým krokom prešla pred východ - smer koľajnice, a na návesnej tabuli si všimla, že vlak v smere do Bratislavy je už pristavený. Keď cestovala za svojou kamarátkou Evou, sedela vo vlaku minimálne polhodinu pred odchodom. Nemala rada chaos a vo všetkom musela mať poriadok. Bola akýsi systematik. Snažila sa všade chodiť na čas a presne tak, ako sľúbila aj Eve, príde ju o jedenástej pozrieť. Už sa nevedela dočkať chvíle, keď vystúpi na stanici v Leviciach a poriadne ju objíme. Keď sa už vlak o dvadsať minút pohol, na tvári sa jej zjavil úsmev a tešila sa, že znova pocestuje. Cestovanie milovala.

Cestovanie síce zbožňovala, no keď mala, napríklad sedieť v aute, viac ako šesť hodín, to ju už ubíjalo. Ale vedela, že keď cestuje takýto dlhý čas, určite to bude stáť za to a nebude to ľutovať. Cesta do Levíc z Banskej Bystrice trvala síce len dve hodinky, no vedela sa tešiť aj z toho. Prečo tešiť? Zuzana je zvláštny typ človeka, čo rád pozoruje ľudí vo svojom okolí. Vo vlaku, v autobuse, v hromadnej doprave... Všade mala príležitosti pozorovať, čo sa deje s ľuďmi v jej okolí a tým sa inšpirovala vo svojej tvorbe. Však najväčšiu hodnotu prikladala medziľudským vzťahom, ktoré boli pre ňu, obzvlášť dôležité. Mnohokrát sa v kupé vlaku stala svedkom rôznych rozhovor, ale najčastejšie sa jej stávalo, že padla do mušky starým ženám a chlapom, ktorý sa s ňou nadšene debatovali až celou cestou, čo cestovala do Levíc. V takom prípade človek veľmi na výber nemá. Len zdvorilo pritakávať a šťastne dôjsť do cieľa.

Keď si k nej prisadol jeden mladý muž a oproti nemu, najskôr jeho mama, zalovila v pamäti a začala sa usmievať. Hm, to je úplne dokonalé - takého situácie, pozerala von oknom a nemohla potlačiť úsmev na tvári, keď si spomeniem na nejakú udalosť, čo vo mne vyvoláva, povedzme dosť vtipné spomienky. Odkašľala si, vytiahla a pripravila lístok, ktorý podala sprievodkyni. Keď bolo všetko v poriadku, znova sa zahĺbila do seba. Cesta jej ubehla tak rýchlo, že sa nestíhala ani čudovať a bola jednu zastávku pred miestom vystupovania. Celý čas pozerala von oknom a ani si nestihla poriadne všimnúť, že muž so ženou, ktorí s ňou sedeli v kupé, vystriedal akýsi pár, ktorý si náruživo vymieňal DNA. Však ako inak, v kupé vlaku.

Odkašlala si, otvorila na okamih okno a nazrela vonka. Videla, že sa približuje k stanici v Leviciach a tak si obliekla kabát, zobrala z poličky nad sedadlami príručnú tašku a vyšla von z kupéčka. Približovala k dverám a snažila sa stlmiť kolísanie z jednej strany na druhú. Všimla si, že z kupé tesne pred dverami vystúpil jeden chlap, ktorý tiež nastupoval v Banskej Bystrici. A vitaj kolega, pomyslela si a prebojovala sa k dverám vlaku, ktorý pomaly zastavoval v stanici. Cez okienko vo dverí videla, že na peróne čaká Eva. Od radosti sa jej na tvári zjavil úsmev, ktorý sa so zastavovaním vlaku stupňoval. Opatrne zostúpila po schodíkoch a muža, z Banskej Bystrice, skoro odsunula na ďalšie koľajnice, len aby sa predrala davom k Eve. Tá ju už vítala s otvorenou náručou, keď sa pred ňou zjavil chlap z jej mesta a otvoril pred Evou náruč. Zuzana zastala s otvorenými ústami a chlap Evu obišiel a objímal sa s dievčaťom za ňou. Znova sa vyškerila a poponáhľala sa k nej.

„Pako, bráni nám v stretnutí! “ to bola prvá poznámka, čo Eva utrúsilak príležitosti jej príchodu.

„Vitaj, moja!“ silno ju objala a spolu sa niekoľko krát otočili.

„Ahoj, ahoj!“ ešte raz ju Zuzana objala a chvíľku na seba s úsmevom pozerali.

„Že sa ti tu ráčilo aj ukázať!“ pošúchala ju po pleci a Zuzanu striaslo.

„Ani mi nevrav! Keby sa dalo, tak by som prišla určite skôr, ale udalosti, čo sa stali v posledných dňoch... Uf! Ani neviem, kde mám začať,“ vzdychla si a odfúkla si pramienok vlasov z ofiny spred očí.

„Tak čo? Tento krát si s kým sedela v kupé?“ chytila ju okolo ramien a spolu kráčali smerom do centra mesta.

„Tak bolo to o čosi lepšie ako minule,“ pozrela na ňu s zaspomínala si, „vtedy, keď som chcela čítať, no prednejšie mi bolo riešiť, prečo má stará pani hnačku z kávy,“ obe sa schuti zasmiali.

„Nevadí, aj tak som rada, že si tu. Vo vlaku sa dobre lovia mladí chlapi! Ako si asi myslíš, že som ulovila toho svojho. Napríklad na zahodenie nebol ani ten, čo mi ponúkal objatie,“ uškerila sa, no Zuzanu úsmev rýchlo prešiel.

„To ma už prešlo, ako mám Alexa. Teraz ma trápia ale iné veci. Poďme si niekam sadnúť a tam ti to všetko vyklopím,“ uvoľnila si zips na bunde a Eva sa so starosťami v očiach od nej odvrátila na druhú stranu a takmer podskočila od radosti, že ju opäť vidí.

„Počkaj, zvoní telefón!“ Bruno dvíhal ruku do výšky, keď sa za ním Sofia načahovala a chcela ho pobozkať. Aj sa jej to podarilo, ale hovor rýchlo zodvihol.

„Som samé ucho!“ upokojil sa a Sofia si sadla do kresla.

„Volám len kvôli tvojej maličkosti, aby sa nebála, že sa niečo stalo. Úspešne som došla a keď pôjdem späť, tak prezvoním, ok?“ Zuzana sa snažila, čo najrýchlejšie vybaviť hovor, aby sa mohla venovať Eve.

„V poriadku! Bude to stačiť. Potom mi zavolaj, keď budeš niekde pred Bystricou, aby som po teba prišiel,“ chvíľku sa s ňou ešte rozprával a ukončil hovor s úsmevom na tvári. Sofia si presadla na sedačku a potľapkala po nej, aby mu naznačila, že si má prisadnúť.

„Toto mi pripomína časy, keď si prišla ku mne a popíjali sme v našej izbe čaj!“ prisadol si k nej a sadol si tak, aby bol tvárou oproti nej.

„Ty si to vari ešte pamätáš?“ prekvapene sa ho opýtala.

„A ty nie? Však práve vtedy letela okolo akási iskrička a pristála ti presne tu,“ zastavil sa jej prstom tesne pred okom, až zaškúlila. Potom prešiel rukou na jej bruško a začal ho hladiť. Ľahol jej na stehná a pozeral sa jej priamo do tváre.

„Rozmýšľal si už nad menom?“ pohladila ho po tvári a on pokrútil hlavou.

„Najlepšie sú spontánne rozhodnutia a mali by sme to nechať ešte tak, má to predsa čas,“ pobozkal jej ruku, ktorou ho hladila a videl na nej, ako sa zamyslela.

„Na čo myslíš?“ zapozeral sa jej na pery a čakal odpoveď.

„Na to, že to je naše prvé, dlho očakávané dieťatko. A že som nesmierne rada, že práve ty budeš otcom,“ trochu znervóznel a znova sa normálne posadil.

„Trápi ma Zuzana,“ pošúchal si čelo a Sofia sa prisunula bližšie k nemu.

„Myslíš, to čo sa stalo, alebo lepšie povedané, čo sa bude diať medzi ňou a Alexom?“

„Ja, ja,“ nevedel nájsť správne slová, „neviem si predstaviť, čo, ako,“ nevedel to vysloviť a Sofia sa mu zadívala do očí.

„Ja ti rozumiem, ale zober to tak, že aj ty si mal Zuzanu v devätnástich,“ prevrátil očami a prešiel k oknu.

„Ale vtedy to bolo iné. Keby sa to nebolo stálo náhodou, možno by Zuzana ani nebola. Mám vážny strach o to, že niečo vyvedie a potom to bude ľutovať. Však má pred sebou ešte celý život, chce si budovať kariéru, chcela ísť na školu a ak bude mať dieťa? A nechce sa mi veriť, že verí tomu, že som uveril, že v lekárni predávajú kondómy,“ do svojej úvahy zakomponoval skôr rečnícku otázku.

„Tak podľa mňa sama vie, či je dobré klamať rodičovi alebo nie a je to predsa jej rozhodnutie. Myslím si, že keby veľmi chcela, tak na vysokú už mohla ísť dávno a dieťa? To nie je zasa až takou príťažou v kariére, hlavne, aby bolo z lásky a nie „z pošmyknutia“,“ usmiala sa na neho, pokýval hlavou a rukami si prešiel po tvári.

„Možno máš pravdu. Verím jej a snáď má dosť rozumu na to, aby si zvážila, čo je správne,“ chytil ju za ruku a chvíľku rozmýšľal.

„Zasa uvažuješ nad menom?“

„Hmm... Aj,“ našpúlil pery a dala mu nečakane bozk.

„Keď je tam to aj, tak niečo tam ešte pred tým uvažovaním o mene musí byť,“ blažene sa usmiala.

„Máš pravdu, je. Rozmýšľam, čo budeme teraz robiť, kým sa Zuzana nevráti,“ pohrával sa s prsteňom na ruke a v momente sa na ňu pozrel, no videl ako jej opadol úsmev, pretože nemyslela práve na toto.

„Čo keby sme išli do kina? Tam sme dávno neboli.“

„Nepáči sa ti to? Netváriš sa príliš nadšene,“ sklamane skonštatoval.

„Ale hej, prečo nie?“ znova sa usmiala. „Aspoň si skočím do nákupného centra pokúpiť nové veci, lebo tieto staré ma už,“ natiahla si nohavice od brucha, „akosi tlačia.“

„Presne, ako ti hovorím. Okrem toho, mešká mi to už štvrtý deň, čo nezvykne,“ Eva na ňu pozerala popod okuliare, ktoré si nadvihla a vysypala si do kávy cukor.

„A ako na to reagovali rodičia?“ spýtavo sa na ňu pozrela a zamiešali si kávu. Zuzana ostala verná svojmu bergamotovému čaju, ktorý sa naučila piť po otcovi.

„Ako mali reagovať? Nevedia o tom. Neviem, ako dlho sa mi to bude dariť tajiť, ale predpokladám, že čoskoro budem musieť s pravdou von. Okrem toho, otec nie je taký hlúpy, aby si nedal dohromady to, že v lekárni žiadne kondómy nepredávajú,“ vytiahla si čajový sáčok z vody a položila ho na podšálku.

„Však, vravela si, že si sa s nimi o tom rozprávala. Tak, ako to teda je, akú pravdu myslíš?“ pozrela sa na ňu nechápavo s podozrievavým pohľadom, pretože prestávala tomu rozumieť.

„Spravili si z obývačky akúsi policajnú stanicu. Alexander sedel vedľa mňa a po väčšine som hovorila ja, no vychádzali zo mňa také bludy, že z toho, čo bolo som spravila len to čo bude,“ horlivo povedala a Eva na ňu zaklipkala očami.

„No a teraz tomu už vôbec nerozumiem,“ poklepala si po spánkoch a oprela sa lakťami o stôl.

„Jednoducho, nemohla som povedať, že v tej lekárni sme boli pre to, aby som si kúpila antikoncepciu, pretože otec by bol schopný zájsť so svojim „slniečkom“ aj k najbližšiemu gynekológovi,“ odpila si z pohára až si takmer popálila jazyk.

„Ale tak to zasa hádam nie. No zasa takú blbú výhovorku o tých kondómoch si si nemusela vymyslieť, pretože už len priemernému človeku dopne, že v lekárni sa prezervatívy asi ťažko predávajú,“ Eva si prebehla rukou pred tvárou, aby jej naznačila, či nemá náhodou halucinácie.

„Tak možno som to prehnala, ale zahrala som to tak, že sme si boli tú gumu kúpiť,“ posledné slovo povedala trošku hlasnejšie a Eva znervóznela.

„Opakuješ sa a si poriadna trúba. Teraz mi to napadlo,“ vynadala jej a Zuzana sa na ňu zamračene pozrela.

„Teraz si ich v podstate pripravila na plánované rodičovstvo.“

„Ako to myslíš?“ pozerala na ňu zmäteným pohľadom.

„Nechápeš? Ktorá dcéra povie svojmu otcovi a matke, že sa ide s frajerom milovať? To akoby si mu povedala: „Oci, nastrihla som špičku kondómu a bude to nehoda“, rozmýšľaj dievča! Zamotala si sa tak, že pochybujem, že ti uverili čo i len jedno slovo z toho o čom si sa ich snažila presvedčiť,“ pokrútila hlavou a Zuzana sa chytila za čelo.

„To mi v tom momente vôbec nenapadlo!“ krútila hlavou a zúfalo si prehrabla vlasy.

„Ale otec sa netváril nejako podozrievavo, len všetky poznámky smeruje ku mne a k Alexovi a k nášmu, hm, milovaniu, ktoré už v podstate prebehlo,“ zakryla si tvár vlasmi a očervenela.

„Máš to teda ťažké, Zuzka moja! Modli sa len, aby im to nedoplo, aj keď si myslím, že je neskoro. A to, že ti to mešká ešte nič neznamená. Myslím si, že nasledujúca zastávka bude lekáreň a nie môj byt,“ dopila posledný dúšok kávy a obzerala sa okolo, ktorého čašníka by mohla poprosiť o účet. Zuzana sa pozerala do svojho pohára a hlavou jej vírili rôzne myšlienky, no najmä katastrofické scenáre toho, ako bude doma Bruno vyvádzať, ak si spojí nepravé skutočnosti. No skutočne horšie to bude, ak sa dozvie tie pravé. Lenže o tých ťažko hovoriť, keď ani ona sama o nich nevedela. Strhla sa len na to, keď ju Eva ťahala za plece, aby sa pohla.

Bruno vyšiel z kruhového objazdu pri NC Centre a smeroval na parkovisko, ktoré sa nachádzalo na streche. Bolo síce aj pod nákupným strediskom, no poväčšine bolo prepchané a nenávidel, keď sa mal s autom otáčať po všelijakých stiesnených priestoroch.

Pomaly zaparkoval predkom do boxu na parkovanie a odstavil motor. Sofia ho poklepala po pleci a keď si odopínal pásy pozrel jej smerom, kam ukazovala.

„Vidíš,“ naznačila mu hlavou, „nie je to náhodou Dominik? Od kedy ten fajčí?“ prekvapene pozerala von oknom a odopla si bezpečnostný pás. Otvorila dvere a vystúpila.

„Je s Kamilou a ich partiou, ani sa nečudujem, že sa tak pokazil...“ zaplesol dvere a zaistil ich. Prevrátila očami a pomyslela si na príbeh, ktorý jej Zuzana rozprávala. Spomenula si na ten príbeh z triedneho výletu a nakoniec všetky súvislosti v spojitosti s Dominikom. Nebola rada, že to Brunovi tajila, ale keď ju o to požiadala Zuzana, nemohla ju zradiť.

„Dobrý,“ Dominik sa pozdravil okolo prechádzajúcemu Brunovi, ktorý držal Sofiu za ruku, a zašliapol cigaretu. Bol aj jeho učiteľom, po strednej však o Dominikovi veľa nevedel. Občas ho videl pobehovať po sídlisku, ale netušil, že fajčí.

„Ahoj!“ pozrel sa na Kamilu a pokračovali v ceste. Tá si ho len nenávistne pozerala a utrúsila: „Je síce debil, ale má fajn zadok,“ potiahla z cigarety a jej kamarátka ju udrela do boku. Dominik precedil čosi pomedzi zuby. Nenávidel témy, ktoré pri ňom preberali.

„Som rada, že sa Zuzana nespojila s nimi, pretože by to bola katastrofa,“ Sofia povedala na momentálnu situáciu, kedy si stihla utvoriť názor a stisla manželovi silnejšie ruku.

„Myslím, že je dosť rozumná, nedala by sa na to nahovoriť,“ žmurkol na ňu a pustil ju prvú, aby prešla dverami do centra. Chvíľku kráčali, až prišli k eskalátorom. Obaja stúpili na ten istý schodík a pevne ho objala, aby nespadla. Bruno sa nemusel ani pýtať, čo sa deje. Od vtedy, čo sa stalo v podchode mala doslovne panický strach zo schodov a ešte väčší, keďže bola znova tehotná.

„Neboj nič,“ pohladil ju po ramene, keď zišli dole, „späť pôjdeme výťahom,“ vyzliekal si bundu, pretože rátal s tým, že nakupovanie im bude trvať trošku dlhšie. Sofia odhalila rad bielych zubov a zastala pred výkladom jedného obchodu.

„Tak sem musíme istotne ísť!“ ťahala ho za ruku a  s trpiteľským pohľadom vošiel za ňou do prvého obchodu v ktorom mali výraznejšie zľavy.

Čas prešiel rýchlo a Zuzana si v obchode s darčekmi všimla, že o hodinu jej ide vlak. Znervóznela a poťahala Evu za kabát.

„Myslím, žeby sme sa mali pohnúť. Test síce mám, ale nemám ešte stále darček pre Alexa,“ odfúkla si z tváre pramienok vlasov a Eva položila naspäť porcelánového anjelika, ktorého si prezerala.

„Boxerky!“ predralo sa z nej a Zuzanou trhlo.

„Na čo zasa myslíš?“ ukázala jej, či jej náhodou nepreskakuje a Eva to zopakovala.

„Boxerky. Keď nevieš, čo máš chalanovi kúpiť, kúp mu boxerky,“ objasnila jej situáciu a Zuzana si dala ruku v bok.

„Hm, to sa úplne hodí do tejto situácie,“ odfrkla. „Ak to doma uvidia, tak to už všetko skutočne zaklincujem,“ zatrhla jej nápad.

„No veru,“ poznamenala, keď videla ako si masíruje spánky, „mala by si rozmýšľať a to intenzívnejšie, pretože o hodinu mi ide vlak. “

„Ja?“ ukázala na seba. „No prepáč! Je to tvoj frajer a nie môj,“ vyplazila na ňu jazyk a Zuzana sa otočila k regálu za ňou.

„Mám to!“ vykríkla a Evu myklo.

„Nešlo by to tichšie?“ poobzerala sa okolo seba a nahla sa k predmetu, ktorý jej ukazovala.

„Hrnček? Na čaj?“

„Nie, na vodu zo záchoda. Tak asi že na čaj, Alexander má rád čaj, tak dostane hrnček a bude to. Ešte keby som,“ nedopovedala a hľadala ďalej medzi toľkými šálkami tú správnu, so správnym nápisom. Víťazne vytiahla zo stojana ten správny a prečítala: Nech ťa hreje pri srdci.

„A čo? Šelest?“ Eva reagovala na nápis na hrnčeku a Zuzana sa zatvárila dosť kyslo.

„Ty vieš človeku, tak pokaziť radosť,“ vložila ho späť do stojana. Chytila jej ale ruku a znova vybrala ten hrnček.

„Ak si myslíš, že je to správne, tak to zober. A ak budeš mať inšpiráciu, tak tam môžeš niečo dopísať. Na čo je asi tak to pero pri tom hrnčeku?“ usmiala sa na ňu a schytila pero, ktoré z neho viselo.

„Čo všetko nevymyslia! Za chvíľu si budeš môcť písať pripomienky aj na hrnček,“ pokrútila hlavou a bola rozhodnutá, že je to ten správny darček. Prešla k pokladni, zaplatila a opatrne si ho vložila do tašky.

„Môžeme ísť na stanicu,“ konštatovala na záver ich nakupovania a Eva ju pustila pred seba, pretože oproti nim smerovala tlupa ľudí.

Pomaly došli k vlakom a Zuzana si pripravila lístok. Mlčky stáli na peróne a počúvali hlas hlásateľky, ktorý hovoril presne tie isté frázy, ako v Banskej Bystrici.

„Preto milujem Levice,“ usmiala sa a Eva na ňu kamarátky pozrela. Zuzana si pošúchala dlane a poznamenala.

„Ak idem náhodou okolo stanice a počujem hlásiť túto tetu, vždy si na teba spomeniem. Kto by to bol povedal, že obyčajná hlásateľka mi ťa pripomenie,“ nastalo ticho a Eva sa pozrela na nebo.

„Oj, budeš mať pestrú cestu,“ nastavila ruku a studená kvapka jej dopadla na koniec ukazováka.

„Akoby to bolo vypočítané,“ ukázala jej prst a Zuzana ju silno objala.

„Som skutočne rada, že som ťa po takom dlhom čase videla! Kedy sa ukážeš v Bystrici?“ odtiahla sa od nej a Eva cez plece videla, že sa k nim blíži rýchlik. Hlas zo staničného ampliónu ich tiež nútil k tomu, aby sa lúčili rýchlejšie.

„Dúfam, že čoskoro! Však napokon, mám tam školu, len akosi málo času. Mrzí ma to!“ znova ju objala a keď sa od nej odtisla, odsunula ju od seba.

„Bež! Je ťažké si chytiť miesto,“ Zuzana cúvala a mávala jej. Eva sa skryla pod strechu peróna, pretože začalo pršať. Nastúpila do vlaku a ešte chvíľku stála v uličke pred kupé, v ktorom bolo voľné miesto. Vlak sa pohol a s ním aj Eva. Otočila sa a kráčala do budovy stanice. Zuzana sa sama pre seba usmiala a vstúpila do kupé. Hm! Evi moja. Čo by som bez teba robila? Nahliadla do tašky na Alexandrov darček a usmiala sa. Je fajn, keď má človek skutočných priateľov, aj keď sú tak vzdialení. Nevadí... Kvôli nim sa mi oplatí cestovať! Z vrecka vytiahla mobil a prezvonila Brunovi. Vždy, keď sa s niekým lúčila, ostalo v nej na chvíľku akosi prázdno.

Kapitola deviata - „Sľubná“ kariéra

Znova absolvovala cestu späť autobusom zo stanice, pretože nechcela zbytočne obťažovať otca, aby po ňu prišiel, keď bolo vidno. Bol síce ešte deň, no bol aj dosť daždivý. Zhodnotila, že prvotný nápad, že ho nebude volať na stanicu bol nezmysel a väčšmi si to uvedomoval, keď stála pred domovými dverami a lovila z tašky kľúče. Potiahla ich silnejšie a keby nebola zachytila padajúcu tašku, z hrnčeka by sa stalo puzzle, ktoré by si mohol Alexander po večeroch zliepať. Nervózne strčila kľúčik do zámky a zistila, že niekto nevytiahol svoj kľúč z druhej strany dverí. Držala prst na zvončeku a prešľapovala na mieste. Spoza záclony na dverách sa vynorila zamračená tvár Sofie, razom sa ale zmenila na úsmev a z tvrdých čřt sa stali jemné obrysy. „No vitaj doma, cestovateľ!“ potľapkala ju po pleci a Zuzana si miesto odpovede vyžmýkala vlasy. Sofia kúsok od nej odstúpila a zabuchla dvere.

„Bež sa rýchlo prevliecť, lebo prechladneš! Mala si zavolať, prišli by sme po teba,“ hrešila ju a po schodoch zišiel aj Bruno.

„Ty vyzeráš! Utekaj rýchlo hore!“ zobral jej tašku a bez slova okolo neho prešla vybehla schodmi, keď zastala pri kúpeľni. Udrela sa po čele a kvapka vody z vlasov jej pristála na nose. Rýchlo sa zvrtla a zbehla dole.

„Mám tam darček pre Alexandra,“ usmiala sa, vzala si od neho tašku a mierila tam, kam mala pôvodne naplánované. Vošla do izby, s obavami za sebou zamkla a rýchlo vytiahla tehotenský test, ktorý strčila pod posteľ. Áno! To je úplne ideálne, keď sú všetci doma! Dozviem sa ja konečne, či som v tom alebo nie?! V duchu nadávala a otvorila skriňu so suchými vecami. Vytiahla si čisté suché oblečenie a rázne vykročila do kúpeľne, aby sa osušila.

Keď schádzala dole schodmi naprávala si ešte stále vlhké vlasy a keď si spravila drdol, vzala si prázdnou rukou z úst gumičku na vlasy a pár krát si ich cez ňu prevliekla. Zostúpila z posledného schodíka, keď sa chytila zábradlia a poobzerala sa naokolo. Nikde nevidela ani Bruna a ani Sofiu. Prišlo jej to čudné. V dome bolo nezvyčajné ticho na to, že boli všetci doma. Podišla ku dverám a pozrela spoza záclonky na daždivú ulicu a chvíľku pozorovala, ako z odkvapu strechy tečie na verandu malý prúd dažďovej vody. Z pozorovania ju vytrhol smiech, ktorý sa šíril spoza zavretých dverí, ktoré viedli do pivnice. Ostala na chvíľku prekvapená a váhala, či má vstúpiť dnu, alebo ostať radšej na chodbe. Kto vie, čo tam zasa tí dvaja robia, zamýšľala sa, keď mala ruku na kľučke a počula ako sa schodmi blížia hore. Trošku odstúpila a z pivnice vyšiel Bruno so škatuľou na rukách.

„Zuzka, zavri, prosím ťa, za nami dvere,“ oslovila ju Sofia, keď okolo nej prechádzala a mala v rukách tiež jednu škatuľu.

„A vy ste vykradli nejaké obchody, či čo?“ prekvapene sa za nimi pozerala, keď zatvárala dvere pivnice. Ako ich zaplesla, vyšiel odtiaľ smrad plesne zmiešaný s prachom. Pokrútila hlavou a netušila, čo chcú so škatuľami robiť.

„Dole bolo treba trošku upratať, tak sme sa už dávnejšie do toho pustili a teraz treba toto všetko vyhodiť,“ vysvetľoval jej, keď kládol polorozpadnutú lepenkovú krabicu k dverám. Zuzana sa len divne zatvárila a pristúpila bližšie ku škatuli, ktorú držala Sofia.

„To snáď nemyslíte vážne!“ náhle vyhŕkla, až to Bruna prekvapilo.

„Čo nemyslíme vážne?“ rozhodil rukami a zmätene sa pozrel na Sofiu.

„Vy chcete vyhodiť môjho Macka Spoločníka?“ prehrabla sa v krabici, ktorú Sofia medzičasom položila na zem a vytiahla z nej starého zaprášeného plyšového medvedíka s hodvábnym kožúškom. S úsmevom na tvári ho silno objala a posadila sa ku škatuli. Bruno si od prekvapenia vzdychol a spomenul si na to, keď bola malá a pobehovala po dome s malým plyšákom.

„A nevyrástla si už trošku z toho?“ prisadol si k nej a Sofia odišla do kuchyne. Smutne na neho pozrela a nečakane vyhŕkla: „Nedám!“ zamračila sa na neho. „To je môj macko!“ silnejšie si ho privinula k telu a nadýchla sa jeho vône. Síce už nevoňal tou detskou nevinnosťou, ako si to pamätala, no stále jej pripomínal detstvo.

„Hádam mi nechcete vyhodiť spomienky na moju mladosť,“ vzdychla si a v momente pustila macka na zem, pretože zjastrila v škatuli jej malé papučky so psíkmi. Hlboko si vzdychla a vytiahla jednu z páru.

„To som mala také malé nohy?“ zaškúlila na papuču a usmiala sa.

„Nie len malé nohy, ale bola si celkovo malá, zlatá,“ privinul si ju k sebe a Zuzana sa o neho oprela.

„Je zaujímavé ako to rýchlo prešlo! Ja to chcem všetko vrátiť späť, chcem aby som mala desať rokov, bezstarostný život, kedy sme piekli spolu koláče, zabávali sa,“ obrátila k nemu hlavu a silno ho pobozkala na líce. Po bozku len sucho konštatovala.

„No,“ zamľaskala, „ten pocit, pri bozkávaní sa stále nezmenil. Stále picháš,“ rozosmiala sa a Bruno ju pobozkal na vlasy. Sofia stála pri dverách kuchyne a s čajom v ruke ich pozorovala.

„Ach! To boli teda časy. Ja som hlavne rád, že ti už nemusím čítať rozprávky na dobrú noc,“ rozosmial sa a opätovne sa nahla do škatule po rozprávkovú knižku, z ktorej jej často čítal rozprávky pred spaním. Utrela ju prstom od prachu a na chvíľku si zaspomínala.

„Ale oci! Snáď toto nechceš všetko vyhodiť? Však je to plné môjho detstva,“ smutne na neho pozrela a všimla si za nimi stojacu Sofiu.

„Však je tak? Pripomína mi to aj čas, kedy si prišla k nám,“ zoširoka sa na ňu usmiala a Sofia si čupla k Brunovi.

„Ešteže si prišla,“ zopakoval to potichu a opreli sa hlavami.

„Takže, môžem si to všetko nechať?“ spýtala sa veľmi milým tónom, a keď videla, že Bruno sa snaží niečo namietať, skočila mu do reči.

„Aspoň papučky a macka! A knihu, a moju dečku,“ pozrela sa smerom pod schody, kde sa často ukrývala. Teraz bol ten priestor prázdny, pretože si to tak želala.

„Dobre! Ale len to, čo si vymenovala, všetko ostatné pôjde preč, pretože to dole zaberá miesto,“ vyšvihol sa na nohy a pomaly sa začal obúvať.

„Nechceš počkať, kým prestane pršať, však to má čas, vyhodíš to neskôr,“ Sofia sa oprela o zárubňu dverí na obývačke a pozorovala ako sa Bruno obúva.

„Poď na teplý čaj! Bergamotový,“ lákala ho a nedal sa dlho prehovárať a rýchlo si vyzul topánky, ktoré hodil ku škatuliam.

„V poriadku, ale potom ma vyhoď, aby som to vyhodil,“ vtlačil jej bozk na pery a prešiel do obývačky. „Vlastne, keď tak uvažujem, ja to nemusím ani vyhadzovať,“ poškrabal sa na hlave a zvalil sa na sedačku.

„Prečo?“ Sofia k nemu prisadla a podala mu čaj.

„Však to už o dva dni má prísť Boris a Lucia s malým. Dúfam, že vyjde počasie, aby sme si mohli niečo ugrilovať,“ presadol si ku krbu.

Zuzana sa na chvíľku pristavila pri dverách s náručím plným svojich vecí a rozmýšľala, či sa má pridať alebo nie. Nakoniec k nim vošla a naliala si do prázdneho pohára trocha čaju. Poukladala si svoje znovu nájdené veci vedľa seba na pohovku a nevyhla sa spýtavému pohľadu Bruna.

„Čo je? Deje sa niečo, keď sa na mňa tak divne pozeráš?“ pomaly sa otáčala k svojmu medvedíkovi a s radosťou ho pobozkala a na chvíľku nevnímala ich prekvapené výrazy. Oči sa jej rozžiarili starou detskou radosťou.

„To by som sa chcel opýtať ja, či sa niečo nedeje, že si sa pridala k nám,“ odpil si z čaju a podložil si pod zadok nohu. Sedel na taburete a na chrbát mu sálalo teplo z kozuba.

„Nemôžem si po tak dlhej ceste vlakom aspoň trocha oddýchnuť?“ vyplazila na neho jazyk na čo už nereagoval. Sofia sa vrátila z kuchyne s čistou šálkou na čaj. Do tej jej sa totiž „priživila“ Zuzana.

„A vy čo?“ nenápadne sa opýtala a pohrávala sa s medvedíkom, žmolila mu vyšúchané labky.

„Čo my čo?“ odpovedal otázkou a Zuzana si nenápadne odkašľala.

„Nevravel si mi, že pôjdete do kina? To ste tam už boli? Alebo pôjdete?“ pozrel na ňu cez mierne privreté oči a položil šálku s čajom na stôl.

„Prečo ťa to tak zaujíma? V posledných dňoch si voči nám nejaká príliš pozorná, či sa mi to len zdá? Nič o kine som ani nehovoril.“

„Však ste moji rodičia, tak mám o vás starosť, či sa zabávate, či si užívate mladosť. Viete ako sa hovorí: Mladosť - pochabosť!“ snažila sa zahovoriť a pohrávala sa s vlasmi.

„No o tom mi niečo hovor, vieme o tom svoje, však?“ spýtal sa jej akýmsi iným tónom hlasu a zoširoka sa usmiala.

„Presne! A viete na čo som prišla?“ tlesla od radosti rukami a obaja spozorneli. Chvíľku sa na nich usmievala a nikto nepovedal ani slovo.

„Na to, že mi zvoní mobil. Musím ísť!“ rýchlo sa vytratila z obývačky a mierila do suterénu, kde mala spolu s kapelou skúšobňu. Zrýchlila krok, aby tam bola čo najskôr, kým neprestane zvoniť telefón. Bruno so Sofiou sa za ňou nechápavo pozerali.

„Mám taký pocit, že sa s ňou niečo deje. V poslednej dobe je nejaká, príliš pojašená,“ konštatoval a nie príliš nadšene si vzdychol.

„Však vieš. Mladosť - pochabosť!“ zasmiala a vzala si do ruky Zuzaninho Macka Spoločníka a silnejšie po ňom buchla až sa z neho zaprášilo.

„Bude to treba aspoň všetko oprať,“ sucho skonštatovala do pokojnej poobedňajšej atmosféry.

Zuzana rýchlo zatvorila za sebou dvere na skúšobni a sadla si za bicie, na ktorých hrával Braňo - bubeník. Konečne zodvihla hovor a keď počula Alexandrov hlas, uľavilo sa jej.

„Ahoj, ešteže si to ty. Zavolal si v pravej chvíli!“ vydýchla a rukou si chytila krk.

„Ahoj moje! Prečo? Čo zasa stváraš?“

„Rozhodla som sa, že sa pridám k čajovému krúžku o piatej s mojimi rodičmi a dopadlo to tak, že takmer všetko by sa bolo obrátilo proti mne, keby si nebol zavolal,“ pozrela sa smerom k plafónu a jednou rukou akoby ďakovala Pánu Bohu.

„Ja viem, kedy to mám naplánovať,“ podpichol ju a to ju rýchlo vrátilo späť k podstate toho všetkého, o čo sa celý ten čas snažila.

„No len škoda, že si si nevedel tú záhradu naplánovať na inokedy. Keby sme sa boli stretli dnes, tak by to bolo iné. Prší, nikam by sme nešli, sedeli by sme doma a nemusela by som teraz behať hore dole po dome a čakať, kedy sa tí dvaja niekam vyparia, aby som mohla urobiť konečne ten prekliaty test,“ nahlas si vzdychla, pretože lapala po dychu.

„Prosím, len nezačni hádzať všetkú vinu teraz na mňa.“

„Ale nie, to som zasa nechcela, ja len konštatujem ako to tu všetko vyzerá. Ja asi predčasne zošediviem, ak sa to nedozviem dnes večer. Mala som to spraviť v Leviciach a bol by pokoj.“

„A fakt! Ty si bola dnes v Leviciach. Ako bolo?“ spýtal sa jej medzi rečou a spomenula si na darček, ktorý pre neho kúpila.

„Výborne, kúpila som si, to čo som chcela, pokecala som s Evou a konečne som prišla po príchode do Banskej Bystrice na to, že už viacej nepotrebujem posedenia u psychológa,“ oprela si lakeť o stehno a druhou rukou nadšene udrela do činely.

„Robíš si súkromný koncert?“ opýtal sa so žartom a nečakal, kým mu odpovie a už jej hrnul obdivné reči, k takému odvážnemu kroku.

„Ale mám pocit, že si mi volal kvôli niečomu inému,“ nadhodila to, čo ostalo akosi bokom.

„Jaj, jasné! Vidíš, zahováraš ma a tak to potom dopadne,“ rýchlo sa vyhovoril a konečne sa dostal k tomu, kvôli čomu pôvodne zavolal.

„Dozvedel som sa, že máš dohodnuté stretnutie v našom obchode so starým otcom,“ stačilo tak málo, aby jej znova vyčaril úsmev na tvári. Chvíľku bez slova pozerala pred seba, až sa nakoniec vykoktala.

„To je, to je parádne!“ táto veta bolo všetko, čo sa jej podarilo na tú situáciu povedať.

„Škoda, že dnes večer máme skúšku,“ pokračovala, „inak by som ťa od večera do rána bozkávala za to, čo všetko pre mňa robíš,“ poslala mu cez telefón bozk. Postavila sa od bubnov ku svojej gitare.

„Vidíš, na to by som bol aj zabudol, ešteže ťa mám!“

„Nie, to ja som rada, že ja mám teba,“ zatvorila oči a celá sa roztápala, tak, ako keď ho prvý krát uvidela.

„Nie, to ja som rád!“ oponoval jej.

„Nie! Ja!“

„A takto by sme mohli pokračovať do rána. Nie som hotline a ty mi neplatíš paušál, takže končím. Ak niečo, tak si to priprav na dnes večer, keď k tebe prídem spolu s chalanmi,“ vysvetlil jej, čo je vo veci a pomaly sa lúčil.

„Počkaj! Si hotline? Tak to aby som v jednom kuse volala len tebe. Bože, si taký super! Milujem ťa, teším sa večer na teba!“ znova mu poslala bozk a rozlúčili sa. Ako ho ja zbožňujem, pomyslela si a s obrovskou radosťou prebehla rukou po strunách na gitare. Zhasla v skúšobni svetlo a vyšla späť hore. Oproti schodom, kde mali skúšobňu stála pivnica, z ktorej Bruno so Sofiou vyniesli škatule a pripomenulo jej to, že si zabudla svoje veci na pohovke v obývačke. Keďže o ne nechcela znova prísť, neostávalo jej nič iné, iba sa tam vrátiť. Však čo... Napokon možno, papučky budú dobré môjmu dieťaťu a Macko Spoločník tiež. Ale budem hrozne sebecká a dečku mu nedám. Zvyšok nech si zoberie Boris s Luciou pre Alberta, v mysli sa usmievala a prešla k dverám obývačky.

„Takže, čo si nám to chcela povedať?“ Bruno sa postavil od krbu, keď k nim Zuzana prišla, aby bol na jej úrovni.

„Ja? Ja som vám chcela niečo povedať?“ pozerala sa na neho akoby už zabudla, čo sa stalo, no od mala bola dobrou herečkou.

„Však ty si povedala, že si na niečo prišla a potom ti začal zvoniť mobil,“ nespokojne si zložil na hrudi a čakal na jej odpoveď.

„Jaj! Chcela som vám len povedať, že som sa rozhodla, že ukončím terapiu u doktora Molnára,“ načiahla sa na zem po papučky a stála pred nimi s plnou náručou svojich vecí. Brunovi sa črty tváre zjemnili a spustil ruky voľne k telu. Jednak kvôli správe o psychológovi a jednak kvôli pohľadu na ňu, ako tam stála so všetkými tými hračkami.

„Tak to je skutočne super!“ pristúpil k nej a silno ju objal a vyrazil jej z rúk plyšového medvedíka.

„Prišla som na to, že niektorým ľuďom sa síce nedá veriť, ale stále existujú aj takí ľudia, čo ma nenechajú trpieť a vždy ma radi vypočujú,“ pozrela sa na Sofiu, zohla sa po hračku a usmiala sa. Pristúpila k nej, pohladila jej bruško a pobozkala na líce.

„A taktiež som prišla na to, že maličký potrebuje viacej starostlivosti ako ja,“ našpúlila pery a Bruno ju jemne pohladil po tvári. Pokýval hlavou na znak súhlasu. Medvedíkom jej zahrala pred bruškom divadielko.

„Takže tak. A to je všetko!“ náhle sa obadala, že chcela ísť do svojej izby a pomaly vychádzala z obývačky, keď na ňu Bruno zavolal, že idú do kina. Reakcia nenechala na seba dlho čakať a vrátila sa späť so širokým úsmevom na tvári.

„Vážne?“ tešila sa, že bude mať konečne súkromie.

„Ehm... Nie! Robím si srandu, my sme už v kine boli!“ rozosmial sa a zúrivo sa otočila a pokračovala v ceste hore schodmi. Ja sa k tomu asi fakt nikdy nedostanem... Zistím to asi až v nejakom piatom mesiaci, keď mi začne rásť brucho, pokrútila hlavou a lakťom si otvorila dvere na izbe, keďže mala plné ruky hračiek.

Ležala na posteli a pozerala do plafóna ovievajúc sa drobnými papučkami. Načiahla sa a spod postele a v rukách vystriedala maličkú obuv za tehotenský test. Nervózne si ho začala obracať v ruke a čítala, čo bolo napísané na škatuľke: Ak sa na tehotenskom teste objavia dve čiarky test vyšiel pozitívne. Ale ak sa tam zjaví len jedna palička test je negatívny... Prevrátila očami a počula, ako sa niekto blíži k izbe. Rýchlo vrátila test na pôvodné miesto a tvárila sa akoby sa nič nestalo a pozerajúc sa do zrkadla si prehrabávala rukami vlasy. Na dvere izby zaklopal Bruno a po krátkej chvíli vošiel dnu.

„Dole ťa čakajú chalani, mám ťa zavolať. Nepočula si, že zvonili?“ prisadol si k nej na posteľ a všimol si, že znervóznela.

„Uf, pravdu povediac, nepočula som. Bola som zaujatá zaujímavým čítaním,“ chytila ho okolo ruky a spolu vyšli von z izby.

„Deje sa niečo?“ zmätene sa pozeral okolo seba, keď ho ťahala preč od izby.

„Nie, len som potrebovala, aby ma niekto odprevadil dole, to je všetko,“ potľapkala mu po ruke, keď zostúpili po schodoch a rozbehla sa k Alexandrovi. Ten ju už vítal s otvorenou náručou a daroval jej bozk.

„Ešte stále som tu,“ zamával na nich a Zuzana sa na neho usmiala a Alexander tiež. Rýchlo sa bez slova všetci vytratili do skúšobne.

„Tak čo máte nové, chalani?“ zakričala, keď svorne vchádzali do miestnosti a brali do rúk hudobné nástroje.

„Jedine to, že by sme mali trošku obmeniť repertoár, pretože je už trošku obohraný po tých mesiacoch, čo vy na to?“ navrhol bubeník Braňo.

„Súhlasím,“ zapozerala sa na Alexandra, čo na to povie.

„Ja tiež súhlasím a ešteže si mi to pripomenul, pretože by sme to mali na to zajtrajšie vystúpenie trošku pozmeniť,“ pozrel sa okolo seba na všetkých členov, no Zuzana nechápala.

„Prečo iba na zajtrajšie?“ prešla ku svojej gitare a prevesila si ju cez plece.

„Pretože zajtra ťa zastúpim v speve ja, keďže ty máš stretnutie so starým otcom,“ žmurkol na ňu a ostala prekvapene stáť, až jej vypadlo z rúk brnkadlo. Trhlo jej kútikom a nevedela, čo má na to povedať.

„To už zajtra? Ja som úplne na ten koncert zabudla,“ vykoktala a Alexander pristúpil bližšie k nej.

„Neboj sa nič. Ty to zvládneš aj sama! Si šikovná, ja ťa zastúpim a po prípade ak to všetko stihneš včas, tak by si mala prísť uprostred koncertu. Síce sa budeš pozerať len zo zákulisia, ale nevadí, ja to nejako odspievam,“ pobozkal ju a stále nevedela, čo má povedať.

„OK, teda v pohode.“

„Nevadí ti to, že budem spievať za teba?“ spýtal sa ustarosteným hlasom a druhý gitarista si zatiaľ ladil gitaru.

„Bože, nie! Prečo by mi to malo prekážať? Aj tak máš hlavné slovo v kapele ty, je to tvoja kapela a,“ zakryl jej ústa, aby nepokračovala.

„Nikto tu nemá hlavné slovo, zabudla si na to?“ pobozkal ju na líce a silno ho objala.

„Ou, dávaj si pozor na gitaru,“ jemne ju od seba odtlačil, ale vedela, že to bolo z lásky.

„Takže to v podstate,“ chytila gitaru a zvesila si ju z krku, „dnes nemusím hrať. Budem sa len pozerať, ako spievaš a hráš. Len je tu ten maličký problém,“ rýchlo sa dostala späť k akémusi manažovaniu kapely. Týkalo sa to skôr technických vecí ale aj tak to bolo dôležité.

„Stano bude musieť ostať doma, myslím, že to bude unplugged koncert, keďže nebudeš mať dvoch elektrikárov,“ uvažovala a rozmýšľala, ako to spraviť. Elektrikármi prezývala hráčov na elektrické gitary, takže k nim patril aj Alexander. Keďže nemala ako hrať na akustickú gitaru, musel ju nahradiť Alexander aj pri speve aj pri hre.

„Takže v tomto prípade to spravíte „bez prúdu“,“ povedala iný výraz pre unplugged koncert, ktorý sa vyznačoval len akustickými gitarami bez väčšieho rámusu.

„Súhlasím,“ basgitarista Stano nenamietal, pretože vedel, že občas sa bez toho nezaobídu.

„Neboj, moj! Sadneme si aspoň spolu do hľadiska, keď prídem z pohovoru,“ štuchla ho do boku a Stanislav sa o ňu oprel.

„Dobre, platí. Aspoň budeme počuť sexi Šaňkov hlas,“ podpichol Alexandra, pretože vedel, že prezývku Šaňo nenávidí a všetci sa schuti zasmiali.

„Napríklad, ja sa na to teším,“ usmiala sa na neho a vyplazila Stanovi jazyk.

„Tak na čo teda čakáte? Skúšame, poďme, skúšame!“ zatlieskala a vzala si do rúk čistý papier na ktorý začala navrhovať, akoby mohol ich hodinový mini koncert v známom bare vyzerať. Mali už pomerne dosť skladieb, ktoré pasovali aj pre Alexandrov aj pre jej hlas, takže mala z čoho vyberať.

Karol sa po vzrušujúcej noci bezducho ponevieral po dome a čakal, kedy príde domov jeho otec.

„Nechceš sa posadiť,“ naznačila mu rukou jeho priateľka, „sem ku mne?“. Bola to asi desiata priateľka za posledný rok. Nečudo. Žiadna žena pri ňom nevedela vydržať a ak sa náhodou dozvedela o tom, čo sa mu stalo, bol ihneď koniec. Karol bol ako zviera. Nadržaný, agresívny, no vedel si k sebe aspoň na istý čas pripútať ženy svojim šarmom a peknou tváričkou, tak ako mu to kedysi povedala Sofia.

„Daj mi, prosím ťa, pokoj! Dobre?“ vyštekol na ňu, keď prišiel z kúpeľne do izby a videl ako na jeho posteli leží ženská, zabalená do posteľnej bielizne. Momentálne strávil znova jeho obľúbenú chvíľku u otca doma. Sex si užíval raz u seba doma a raz doma u priateliek a neraz sa stalo, keď bol u nich v dome Alexander, že využil byt svojho otca.

Keď prechádzal okolo, ženská sa po ňom vrhla a stihla mu stiahnuť uterák, ktorý mal okolo pása a po tele mu stekali kvapky vody. Za iných okolností by to v ňom prebudilo zviera, no teraz sa len zúrivo zohol po uterák, švihol ním mladé dievča po tvári a oviazal si ho okolo pása.

„Padaj sa radšej osprchovať!“ zavelil jej a ukázal prstom na kúpeľňu. Otvoril okno a posadil sa na kraj postele. Bola neodbytná a priblížila sa k nemu odzadu a začala ho jemne hrýzť do ucha. Karol si to chvíľku vychutnával, no potom opäť precitol. Hladila mu hruď, no dal jej len bozk na ruku a postavil sa znova ku oknu.

„Ty si na mňa zlý! Včera sa ti to páčilo,“ nespokojne našpúlila pery a zabalená v obliečkach odišla do kúpeľne.

Rukou sa oprel o rám okna a hlavu položil na ruku. Zo štvrtého poschodia bytovky pozoroval, čo sa deje na ulici. Videl, že domov prichádza jeho otec. Zhodil zo seba uterák, prešiel ku skrini, obliekol si čisté boxerky, tričko, nohavice a v zrkadle, umiestnenom na dverách skrine si upravil vlasy. Zo sprchy akurát vyšlo dievča.

„Zalez ešte na chvíľku späť, prišiel foter!“ nedala si povedať, pribehla na chvíľku k nemu, pošmátrala mu pod tričko a chvíľku sa s ním horlivo bozkávala. Jemne ju uhryzol do pery a odtisol ju od seba.

„A teraz bež, je tu každú chvíľku, neboj, rýchlo sa ho zbavím,“ tľapol jej po zadku a surovo sa zasmial.

Dvere na byte sa otvorili a dnu vošiel štíhly chlap, mohol mať okolo šesťdesiat rokov, šedivý, oblečený v obleku. Mal strhanú tvár od toľkých starostí v obchode a z toho, kam sa uberal jeho jediný syn.

Karol na neho čakal opretý o zárubňu dverí s rukami vo vreckách.

„Zasa si tu?“ privítal ho, nie príliš nadšeným tónom jeho vlastný otec Jozef.

„Čakal som milšie privítanie,“ Karol roztvoril náruč a na tvári sa mu vlnili sánky od toho, ako ich zatínal.

„A čakal si vari niečo iné? Nachádzam ťa tu pravidelne niekoľko krát do mesiaca! Už mi tie tvoje sexuálne hry lezú na nervy! Asi ti zoberiem kľúče, pretože, čo je veľa, to je veľa,“ vyzul si topánky, hodil kľúče na poličku pri dverách a zhlboka sa nadýchol. Pokrčil nosom, pretože cítil smrad pijatiky, potu a iné pachy, ktoré si radšej k ničomu nepriraďoval. Prešiel s pohŕdavým pohľadom okolo neho do kuchyne. Pohľadom zavadil aj o neupravenú posteľ vo svojej spálni.

„Tak ktorá je to tento krát? Kde ju máš? Predpokladám, že v spálni mám zasa neporiadok,“ zúrivosti sa mu triasli ruky a nevedel si naliať ani vodu.

„Kľud, starký, kľud,“ schytil mu ruky do zovretia a pohár mu vypadol do umývadla.

„Neprajem si, aby si so mnou takto hovoril,“ vytrhol sa, „ešte stále som tvoj otec, aj keď najradšej,“ zodvihol ruku, no potom si uvedomil, že nemá vôbec zmysel plytvať na neho silou. Karol sa na neho pozeral povýšeneckým pohľadom. Zaklipkal na neho očami.

„Potrebujem prachy! Mohol by si mi požičať, potom to vrátim?“ založil si ruky na hrudi a pod tričkom sa mu rysovali svaly, ktoré každého odradili, ale ženy priťahovali. Jozef vedel, že nemôže odmietnuť, pretože ak by tak spravil, Karol by skončil na ulici a on s poriadnou nakladačkou. Trúfal si na každého. Jozef na neho pozeral a pokrútil hlavou.

„No bude to dnes?“ Karol udrel päsťou do stola a jeho otec zúrivo vytiahol z peňaženky sto eur.

„To len toľko?“ vypleštil oči a išiel niečo povedať, no Jozef ho umlčal rukou. Vzápätí si ju Karol prudko strhol z úst.

„Ty dobre vieš,“ utrel si chrbtom ruky ústa a prešiel si po vlasoch, „že nenávidím ak mi niekto odporuje!“ znova udrel päsťou do stola, až nadskočili koreničky. Jozef mu pridal z kufríka ešte päťdesiat eur, ktoré mal odniesť do banky. Bola to tržba z obchodu, šťastie, že len časť, pretože dnes odišiel z obchodu skôr.

„Tak sa mi to páči, to je už o čosi lepšie,“ usmial sa na neho a vložil si peniaze do zadného vrecka nohavíc.

„A okrem toho, mal by si už ísť, pretože ťa čaká tá synáčikova frajerka,“ pripomenul mu, keď odchádzal z kuchyne a zastavil sa pri dverách.

„Ešte sa tu chvíľku zdržím, môžeš si byť istý, že ma tu do večera nenájdeš,“ zaplesol za sebou dvere a prešiel do izby, kde sa zamkol. Z kúpeľne vyšla ženská zabalená len v uteráku a vrhla sa na neho. Karol ju na chvíľku odtisol, z čoho ostala prekvapená a počúval za dverami. Počul ako jeho otec odchádza a zakričal mu, že ho zajtra čaká v obchode. Tresol bytovými dverami a Karolovi sa na tvári rozhostil úsmev.

„Tak, čo si to teda chcela?“ približoval sa k nej ako krvilačná šelma, vyzliekajúc si tričko a zobral si ju na ruky a preniesol do kúpeľne.

„Len teba som chcela. Nikoho iného!“ bozkávala ho, zoskočila mu z náručia a vyzliekla mu nohavice. Stiahol si boxerky, vošiel do sprchy a za ním v uteráku jeho dievča. Strhol z nej uterák, pustil vodu a položil ju do vane, kde si na ňu ľahol a pomaly pokračovali v tom, čo robili celú predchádzajúcu noc.

Zuzana si pospevovala spolu so Zuzanou Smatanovou, ktorej hlas vychádzal z hifi veže a pozerala sa do zrkadla, keď sa maľovala špirálou. Do izby vpálil Bruno a Zuzane vypadla z ruky farba zo špirály a kefkou si zasiahla oko.

„Au, do čerta!“ pustila na zem kefku. Postavil ju pred seba a držal ju za ramená.

„Keby si si ho stále nešúchala, možno by som videl aj viacej,“ chytil jej ruku a pozeral skúmavým pohľadom na oko.

„A čo mám asi tak podľa teba robiť? Vybrať ho na lyžičku?“ zúrivo si ho šúchala od bolesti a zohla sa po vyliatu špirálu.

„Nechaj to tak, keď budem mať čas, tak to upracem ja alebo Sofia,“ zložil si ruky na hrudi a Zuzana ho odsunula od dverí, aby sa videla v zrkadle.

„Na to zabudni, že,“ prezrela si oko, či si nerozmazala tiene, „to bude riadiť Sofia. Čaká predsa dieťa a ty si nejaký chlap, tak jej pomôž,“ udrela ho do hrude a Bruno sa chytil za miesto, kde ho zasiahla.

„Tak, čo by si chcel?“ pobozkala ho na líce a upravila si trošku vlasy a narovnala šaty.

„Môžeš sa mi na chvíľku venovať?“ zvýšil hlas. Opadol jej úsmev a vypla vežu.

„Počúvam ťa,“ usmiala sa a sadla si na posteľ a zakopla o krabičku od tehotenského testu. Ej, do šľaka! Ako som na to mohla zabudnúť? Bleskovo sa postavila a tvárila sa akoby sa nič nestalo.

„Dávaj si na seba pozor! Tú krátku sukňu si si fakt nemusela dávať. Ako to vyzeráš?“ potiahol jej ju trošku nižšie, a zapol jeden gombík na blúzke. Mala na sebe čiernu sukňu s bielymi pásikmi a bielu blúzku s hlbokým výstrihom. Tľapla mu po rukách.

„Čo ma ohmatávaš? Idem na pohovor, tak musím predsa zaujať,“ povytiahla si sukňu späť a chcela rozopnúť aj gombík, no zbadala jeho výhražný pohľad.

„Ideš sa stretnúť s Alexandrovým otcom? Nič o ňom neviem, jedine to, že bol rok v zahraničí, tak, ako mám byť pokojný?“ znervóznel a snažil sa zakryť svoju starosť o ňu.

„Neboj sa! Mám predsa osemnásť rokov a viem, čo robím. A nejdem sa stretnúť s jeho otcom, ale starým otcom,“ prebehla si rukou po vlasoch a prehodila si ich spredu dozadu. No... Takmer vždy viem, čo robím... Odkašlala si a chvíľku bolo medzi nimi ticho.

„Ešteže sa narodí to maličké a budeš dávať pozor na neho, lebo ako starneš, tak je to s tebou horšie,“ uštipla ho do líca a zjavne sa mu to nepáčilo. Zháčil sa a nespokojne sa zamračil.

„Problém je ten, mladá dáma, že ty starneš a na teba treba dávať pozor!“ štuchol jej do pleca a Zuzana ho objala. Nečakal to.

„Neboj sa, oci, nič nevyvediem, sľubujem,“ pustila ho z objatia a stále pozorovala jeho nespokojný výraz tváre.

„Myslím, že pán Molnár mal na sedeniach pravdu,“ vzala si z postele malý batôžtek, v ktorom mala osobné veci. „Vy otcovia ste strašne žiarliví na svoje dcéry,“ nespokojne zastal na prahu dvier a pozeral ako odchádzala.

„No počkať! Otcovia to robia len pre svoje dcéry, aj o tom ti pán doktor hovoril? Okrem toho, prečo ste sa rozprávali o mne?“ kričal za ňou, keď schádzal dole schodmi a pristavil sa pri nej, keď sa obúvala. Dobiedzal ako otravná mucha.

„Nie oci, o tom mi nehovoril tak podrobne, ale rozprávali sme sa o každom z môjho okolia,“ strčila si kľúčiky do príručnej taštičky, ktorú prevesila cez plece a prehodila si cez seba bundu.

„Ale, ale,“ koktal a nenachádzal slová. Otvorila dvere a zrazila sa so Sofiou.

„Ideš na ten pohovor?“ spýtala sa jej vo dverách a v rukách niesla papierovú tašku s potravinami.

„Podľa čoho typuješ?“ zvrtla sa na schodíkoch verandy a Sofia na ňu žmurkla a chytila sa trička. Veselo vykročila k zastávke. Bruno stál s otvorenými ústami a Sofia mu do rúk vložila nákup.

„Zavri ústa, dcéra je už dospelá,“ vyzula si topánky a zobliekla kabát slabučko modrej farby.

„Ale videla si, čo mala oblečené?“ krútil hlavou a spolu prešli do kuchyne.

„A okrem toho som sa jej chcel opýtať, či nepotrebuje odviesť.“

„Aby si ju kontroloval? Nečudujem sa, že išla autobusom,“ vytiahla z tašky rožky a vložila ich do chlebníka. Chcel niečo povedať, ale nevedel, čo má na to povedať. Položil mlčky tašku na linku a vybral sa preč. Chytila ho za ruku a pritúlila sa k nemu.

„Všetko dobre dopadne, zlato. Neboj sa,“ pobozkala ho na krk a Bruno ju silnejšie objal a pohladil na krížoch. Na svojom bruchu pocítil jej rastúce bruško.

„Už má vek na to, aby sa postarala sama o seba. Ver jej trošku,“ položila mu ruky okolo krku a chvíľku zotrvali v objatí.

„Ja už ničomu nerozumiem. Asi fakt starnem,“ zahundral a uhryzla ho do krku, aby bol konečne ticho.

„Au! To bolo za čo?“ odtiahol sa od nej na chvíľku a znova ho uhryzla na to isté miesto, tentoraz jemnejšie.

„Za to, aby si bol konečne ticho, za to aby som si overila, že tvoje zmysly ešte nie sú staré a za to... Za to že si, ale to ti opakujem stále,“ nadýchla sa jeho vône a chvíľku sa ešte objímali.

Zuzane trvalo trošku dlhšie, kým sa dostala do obchodu k Alexandrovmu starému otcovi, no jej to problémy nerobilo. Počas cesty autobusom mala príležitosť premýšľať nad svojim životom a nečudo, že práve tu spravila najviac svojich rozhodnutí. Možno by sa to niektorým ľuďom zdalo divné, no Zuzana považovala cestu za ukľudňujúcu a mala dostatok priestoru na to, aby si usporiadala myšlienky. Rada taktiež pozorovala ľudí, pretože ako Ondrej raz povedal: Autobus vezie kopec príbehov. A bolo to skutočne tak.

Zo zamyslenia ju vytrhlo hlásenie zastávky v autobuse, ktorá ohlasovala, že je najvyšší čas vystúpiť. Cestovala trištvrte hodinu ale neprekážalo jej to. Musela sa z domu autobusom odviesť na autobusovú stanicu a odtiaľ medzimestskou linkou do neďalekej dediny.

Vystúpila a porozhliadla sa okolo seba a pozerala na domy, ktoré boli zaliate slnkom. Zhlboka sa nadýchla a natiahla si ruky. Jedinou nevýhodou tohto cestovania je, že človek sedí na jednom mieste a tŕpnu mu všetky končatiny. Zívla a podišla k označníku s odchodmi autobusov, aby vedela, kedy jej ide spoj do mesta.

Nemusela ani ďaleko od zastávky chodiť, pretože si všimla, že sa nachádzala v blízkosti kostola. Ako to na dedinách býva zvykom kostol je blízko krčmy a krčma je blízko obchodu. Prevrátila očami a dúfala, že to nebude až tak blízko, pretože ak by sa jej naskytla príležitosť skutočne u Alexandrovho starého otca pracovať, nebola by príliš nadšená z toho, keby mala na dennom poriadku ožranov a ľudí z podobných sociálnych vrstiev. Ostala však prekvapená, keď pri krčme nevidela nikde obchod.

No a teraz kam? dala si ruky v bok a vytiahla z vrecka mobil. Pozrela sa na display. Alexovi volať nebudem, pretože sa asi najskôr už pripravujú na koncert, tak čo teraz? Obhliadla sa okolo, keď uvidela, ako na malej terase pred krčmou sedí stará babka a ruky má opreté o paličku. Mala zatvorené oči a snažila sa vyhriať si staré kosti na jesennom slnku, ktoré sa na čas ukázalo. Spolu s ním stúpali aj teploty a takéto dni milovala. Preto si nemohla odpustiť krátku sukňu a blúzku. Aj napriek tej kombinácii oblečenia jej bolo dosť teplo.

„Dobrý deň!“ stala si priamo pred starú ženu a zaclonila jej slnko, ktoré jej hladilo starú vráskavú pokožku. Babka zažmúrila a nevidela jej do tváre, pretože ju spoza hlavy ožarovalo svetlo. Priložila si ruku k očiam a Zuzana sa posunula trošku nabok, aby na ňu videla. Starká sa chvíľku snažila zaostriť, až nakoniec po chvíľke spustila.

„Čo by si rada, dievčatko?“ Zuzana prevrátila očami, pretože nenávidela ak sa jej niekto prihováral podobným štýlom.

„Ešte raz dobrý deň! Chcela by som sa opýtať, ako by som sa dostala do obchodu, kde je hlavným vedúcim,“ zarazila sa a začala šmátrať vo vreckách blúzky až vytiahla malú vizitku. „Kde je vedúcim Ing. Jozef Trojan,“ usmiala sa na ňu a čakala, kým stará pani tie informácie spracovala. Po chvíľke sa k nej nahla, mľaskla a dožadovala sa zodpovedania otázky.

„Ako, moja?“ Zuzana sa pomrvila na mieste a povedala hlasnejšie meno, ktoré bola na vizitke.

„Áno, býva tu taký. Tam,“ ukázala paličkou smerom k malému mostíku, ktorý viedol ponad potôčik.

„Ďakujem za informáciu, ale ja by som chcela vedieť, kde tu nájdem potraviny, v ktorých je vedúcim,“ kričala jej takmer pri uchu a začínala byť nespokojná a rozhodnutá, že si to nájde sama.

„Jaj tak,“ odfrkla starenka a dlaňou si utrela ústa.

„Musíš ísť, moja, hore touto cestičkou a po piatich minútach tam dôjdeš,“ hlavou jej naznačila, že má ísť poza kostol a dostane sa do obchodu.

„Pekne vám ďakujem, to som potrebovala,“ vstala a sňala si z hlavy neviditeľný klobúk a rýchlo sa od nej vzdialila. Ak bude aj Alexov starký taký hluchý, tak sa mám skutočne na čo tešiť. Našpúlila pery a vyšla schodíkmi na malý chodník, ktorý viedol poza kostol do spomínaného obchodu.

Po desiatich minútach došla zadýchaná k obchodu s potravinami a na vchode sa vynímal názov Potraviny u Trojana. Musela sa do dverí oprieť trocha viacej, pretože išli ťažšie otvoriť a pri tom ako vchádzala, si spomenula na starú babku, ktorá jej povedala, že sa k obchodu dostane za päť minút. Utrela si z čela kvapky potu a nad dverami do obchodu doznieval zvuk zvončeka, ktorý sa ozval vždy, keď niekto vošiel.

Poobhliadla sa naokolo a takmer nikoho nevidela. Pri jednom z regálov stál dospelý muž, dobre vyzerajúci a vykladal tovar. Nepovedal ani slovo a v obchode sa ozýval zvuk starých mraziacich boxov, ktoré potrebovali nutne opraviť. No poznala dôvod, prečo to nie je tak. Peniaze. Tie chýbali vždy a aj budú chýbať. Nadýchla sa a keď išla osloviť predavača pri oddelení s konzervami, Jozef prišiel k pultu, kde zákazníci kládli svoj tovar.

„Dobrý deň!“ pozdravila sa a po obchode sa rozliehal jej hlas. Nesmelo sa na staršieho pána usmiala a podala mu ruku.

„Vy budete asi Zuzana. Alexander mi o vás hovoril,“ utrel si ruky do zástery a pevne jej stisol ruku.

„Áno, áno, to som ja. Čo všetko vám o mne stihol povedať?“ prehodila položartom a Jozef sa mierne usmial a prebehol si rukou po tvári, na ktorej bolo niekoľkodňové strnisko. Tvár mal stále strhanú a pod očami kruhy od nedostatku spánku.

„Hovoril mi len o tebe, snáď nevadí, že ti tykám,“ prešiel plynulo spoza pultu k nej, „žeby si rada pracovala u nás v obchode. Mne by sa to skutočne hodilo, pretože s niektorými zamestnancami mám skutočné problémy,“ naznačil jej hlavou smerom k mužovi, čo stál pri konzervách. Zuzana sa chystala niečo povedať, no prerušil to pád konzervy, ktorá sa vyšmykla chlapovi z rúk.

„Nevieš dávať pozor, prosím ťa?!“ Jozef rozhodil rukami a vrhol smerom k predavačovi nepríjemný pohľad. Cítila sa v miestnosti navyše. Posunula sa trošku ďalej od Jozefa a poohliadla sa okolo seba.

„Máte to tu také, také útulne malé,“ prešla prstom po mraziacom boxe a usmiala sa. Okolo nej prešiel chlap, ktorý ju na prvý pohľad upútal. Pozerala po ňom až jej do zorného poľa prišiel Jozef.

„Je trošku nešikovný a hlavne,“ obzrel sa, či ich nepočuje a nahol sa k nej, „on je ten dôvod, prečo ťa chcem prijať. Mám ho už plné zuby,“ nasilu sa zachechtal a spolu s ním sa smiala aj Zuzana, ale neskôr prestala so smiechom a položila mu otázku.

„A ja ho mám vytlačiť z jeho miesta?“ zvraštila obočie a Jozef sa len pousmial. Roztržito sa pozerala okolo seba a len na pol ucha počúvala, čo jej hovoril.

„Nie, to nie. Karol tu musí mať stále miesto ako môj syn,“ vrhol na ňu prázdny pohľad a chvíľu na ňu pozeral, až jej to začalo byť nepríjemné. Zrazu sa strhol a pokračoval.

„Takže nemaj obavy, že ho vytlačíš. Ale to je na dlhšie vyprávanie. Bol by som skutočne rád, keby si prišla aj zajtra, ak máš teda čas, neviem, či nemáte nejaký koncert,“ pozrel sa na ňu a trošku ju to zaskočilo, pretože prepočula časť rozhovoru, ktorý pred tým spolu viedli a nechcela sa k tomu vracať, z dôvodu, aby sa necítila trápne.

„Alex vám stihol povedať aj o našej skupine?“ natešene sa ho opýtala a všetko jej to vysvetlil takým milým hlasom, že sa na chvíľku vrátila v myšlienkach do detstva, kedy jej rozprával jej starý otec rôzne príbehy zo života. No to už bola dávna minulosť.

„Takže súhlasíš a prídeš zajtra?“ žmurkol na ňu a dlho neuvažovala.

„Samozrejme, prídem rada, však som chcela niekde brigádovať, tak mám možnosť. Ďakujem vám pekne, ale,“ opäť k nemu natiahla ruku a pevne mu ju stisla a spomenula si na Bruna, ktorý jej prízvukoval, že má prísť Boris so ženou, „ak by vám to nevadilo, tak zajtra sa dlho nezdržím, pretože má prísť rodina zo zahraničia, rada by som ich videla,“ nesmelo ho oboznámila so situáciou a chápavo sa usmial.

„V poriadku! Bude stačiť, ak vám ukážem základy a po nejakých dvoch hodinkách môžete ísť domov, čakám vás niekedy počas dňa,“ nadiktoval jej základné údaje a potešilo ju to, že jej vyšiel v ústrety. Náhle pocítila sucho v ústach.

„Ešte by som si rada kúpila minerálku, keď už mám taký kus k tej zastávke,“ naprázdno preglgla a zo skladových priestorov za pultom sa vynoril Karol. Prešiel okolo nej a Zuzana sa zhlboka nadýchla, pretože za sebou šíril zmes vôní z rôznych prísad do jedla, ktoré niesol v košíku. Obzrela sa za ním a spoza regálu ho chvíľku pozorovala a nechávala oči na každej časti jeho tela. Dosť, nemysli na to! Nepozeraj na neho! Máš predsa Alexa a tento je pre teba príliš starý! prikazovala si v hlave, no vedela, že pozrieť sa môže a tak aj urobila. Karol zachytil jej pohľad a pozrel sa jej do tváre. Jej pohľad sa stretol s jeho pohľadom a Karol sa rýchlo obrátil na inú stranu a ona tiež. Ostala mierne šokovaná a vyťahovala si z prepravky neperlivú minerálku. Pochodovala ku pokladni a snažila sa spomenúť, kde ho videla, no v hlave mala len akýsi matný obraz, ktorý nevedela nikam zaradiť.

„Všetko to bude?“ Jozef sa jej opýtal a pokývala hlavou na znak súhlasu a kasa sa s hrmotom otvorila.

„Tak ja sa teda zajtra ohlásim,. Teším sa a ešte raz ďakujem!“ vzďaľovala sa a naprávala si batôžtek na chrbte. Na chvíľku zastala pri dverách a ešte raz sa pozrela smerom, kde bol Karol. Keď ho nevidela, pokrčila plecami a vyšla z obchodu.

„Ešte stále si to neupratal?“ Jozef pristúpil s krikom k čupiacemu Karolovi, ktorý sa akurát snažil telefonovať.

„Daj mi teraz pokoj! Neboj sa, ja sa dostanem aj k tomu, no teraz je tu čosi dôležitejšie,“ prudko sa postavil a pozeral za Zuzanou, ktorá sa strácala v diaľke.

„Chcem to vidieť upratané, pretože dnes by som chcel už zavrieť. Hneď!“ prikázal mu, no Karol mu naznačil rukou, nech ho neotravuje. Jozef odišiel preč, radšej, akoby sa mal s ním znova hádať.

Karol vytočil číslo a spoza regálu pozoroval odchádzajúcu Zuzanu a prešiel pomaly k dverám obchodu. Otočil ceduľku nápisom Zatvorené smerom von a oprel sa o dvere. Po krátkom prepojení sa na druhej strane ozval nasrdený hlas muža.

„Máš niečo nové?“ Karol si odkašľal, „už viem, ako dostanem to, o čo ma tak vytrvalo žiadaš,“ prešiel si jazykom po zuboch. Oprel sa chrbtom o sklenené dvere a rozväzoval si zásteru, ktorú nosil, aby sa nezamazal.

„Tak to som skutočne nadšený! Počúvam ťa! Som samé ucho!“ chlap na druhej strane telefónu sa rozosmial a odpil z pohára, až to v telefóne zachlípalo.

Kapitola desiata - Potešenie v živote treba

Zuzana smerovala od zastávky do klubu, kde bol v ten večer koncert. Ešte nebola taká tma, pretože bola jeseň a stmievalo sa trošku neskôr ako v zime. Slnko už takmer zapadlo a ako kráčala, stúpala si na svoj tieň. Pozerala na čiernu machuľu pred sebou a rozmýšľala o chlapovi, ktorého videla v obchode. Poznám ho? Nepoznám ho? Déjà vu? Ťažko povedať, no bol prudko sexi, asi by som mala zajtra zistiť, kto to v skutočnosti je, pretože len tak ľahko nezaspím. Ako kráčala po chvíľke sa v nej ozvalo akoby druhé ja, ktoré ju presviedčalo o opaku a hovorilo jej, že na pohľad pekný chlapi bývajú po väčšine najhorší. Nebolo to síce vždy tak, ale o niektorých sa to hovorilo a myslela si to aj ona.

Po chvíľke prišla k jednému známemu Music Baru v blízkosti Námestia a keď vstúpila do dverí, zastavil ju statný SBS-kár.

„Kamže slečinka? Máme zaplatené vstupné?“ povedal drsných hlasom a zložil si ruky na prsiach. Nevšímavo si zapla na blúzke gombík, potiahla si sukňu trošku nižšie, prehrabla si vlasy a bola pripravená vysvetliť mu situáciu.

„Viete, keby som nebola z tej skupiny, ktorá tam akurát hrá, tak by som aj zaplatila a veľmi rada, pretože hudbu mám rada. Ale aby som platila za koncert vlastnej kapely?“ urobila krok nabok a SBS-kár jej zablokoval cestu.

„Mám vám zaspievať kus tej skladby, ktorú momentálne spieva spevák alebo čo?“ prestalo jej byť všetko jedno a nemala rada, keď dochádzalo k nedorozumeniam. SBS-kár chvíľku mlčal a Zuzana prehovorila.

„Nie som mediálne známa hviezda, aby ste ma poznali, ale na čo,“ vytrhla mu spoza opaska vysielačku, „máte tú vysielačku? Zavolajte niekomu zo zákulisia, aby ste si overili že Zuzana Franková je speváčkou v kapele Red Rats,“ usmiala sa na neho a teraz si ona na hrudi skrížila ruky. Chlap v čiernom jej vytrhol z rúk vysielačku a skutočne urobil tak, ako mu odporúčala. Po chvíľke sa k nej obrátil už s milším výrazom a bez slova jej naznačil, aby vstúpila do koncertnej sály.

„Ďakujem!“ bez ďalších zbytočných slov prešla okolo. Nemala v úmysle niekoho zhadzovať za nevedomosť, pretože to sa občas stane. Pomaly prešla bokom sály až k prednému radu a mierne skrčená došla k rezervovaným miestam priamo pred Alexandrom. Prisadla si k stolu pri ktorom sedel basgitarista Stano a tiež Bruno spolu so Sofiou. Najskôr sa objala s otcom, Sofiou a neskôr aj so Stanom.

„Tak čo?“ naklonil sa bližšie k jej uchu a zvýšil hlas. „Máš už vybavené to, čo si chcela?“ žmurkol na ňu a odpil si z pohára s vínom. Pokývala hlavou na znak súhlasu a Bruno sa k nej nahol.

„Všetko OK? Vybavené? Kedy nastupuješ?“ zahrnul ju otázkami a nemala príliš veľkú chuť na odpoveď v hluku, ktorý vytvárali traja zvyšný členovia kapely.

„Všetko je v poriadku, mám sa ohlásiť zajtra,“ nahla sa k nemu a zakričala mu do ucha. Bruno si chytil ucho, pretože to trošku prehnala, ale miesto toho, aby sa ospravedlnila ho pohladila po uchu.

„Prepáč!“ zakričala mu znova a potom si uvedomila, čo spravila a nahodila ospravedlňujúci výraz, ktorý si ale v blikajúcom svetle nestihol všimnúť.

Spokojne sedela na stoličke, chrbtom otočená k Brunovi, pretože inak, aby sa pozerala na pódium, sa posadiť nedalo. Keď okolo prechádzala čašníčka a brala prázdne poháre z ich stola, zastavila ju, aby si objednala nechladený pomarančový džús. Čašníčku ju spoznala a jej objednávku si pripísala na osobitný papierik, ktorý bol určený pre tých, ktorý sedeli za rezervovaným stolom, ktorý bol pre kapelu alebo blízkych členov kapely. Ostala trošku mimo z toho, že nemusela za to zaplatiť a milo sa na čašníčku usmiala. Keď odišla naskytol sa jej pohľad akurát na Alexandra, ktorý dokončil práve jednu z ich skladieb. Zamávala mu a konečne si ju všimol, pretože pred tým behal počas piesne po pódiu a nemal na to akosi čas.

„A teraz by ma mohla konečne zastúpiť speváčka kapely, Zuzka,“ ukázal na ňu a v publiku sa zdvihla mierna vlna nespokojnosti. Na chvíľku k nej zoskočil s mikrofónom, postavil ju, sadol si na jej stoličku a posadil si ju na kolená.

„Chcete?“ ozvalo sa zopár výkrikov na ktoré Zuzana zareagovala.

„Len pekne spievaj, ide ti to! Čo poviete?“ zatlieskala, uvoľnila mu cestu na pódium a znova si sadla na miesto.

„Tak dobre! Budeme pokračovať novou piesňou Priateľ z pripravovaného albumu Friends! Kto má záujem o tento album, viete kde nás nájdete,“ zasmial sa do mikrofónu, prevesil si cez krk gitaru a bubeník Braňo odštartoval skladbu.

Neostávalo jej, len pasívne sledovať program a v mysli trošku zablúdila k udalostiam dňa. Ach jaj, to je šašo, usmievala sa sama pre seba a ani si nevšimla, že sa na ňu Alexander pozeral. Snáď budem mať tú brigádu. Dnes ma stretli len samé dobré veci! Chvíľku osamote, teraz koncert, hudba, čo milujem. Prečo nemôže byť celý život taký bezchybný? pri tejto myšlienke sa obrátila k Brunovi a Sofii. Chytila Sofiu za ruku a usmiala sa na ňu. Pozrela sa smerom na pódium a všímala si výraz každého člena kapely. Je také fajn, keď človek robí to čo ho baví. Neviem si už pomaly predstaviť, žeby som nikdy v živote nechytila do ruky gitaru, nepísala nejaké texty, nebola s ľuďmi, ktorých mám rada a hlavne, žeby som si neužívala život tak ako sa patrí. Pri tejto myšlienke sa musela znova usmiať a bolo to práve tým, že vedúci obchodu a zároveň Alexandrov starý otec na ňu spravil fakt dobrý dojem. Bolo to na dedine, kde to bolo predsa len trošku iné ako v meste. Dedinský vzduch milovala. Pokiaľ niektorí ľudia tvrdili, že práve v meste nadobudnú akúsi anonymitu, mala práve opačný pocit. Brala to možno z toho hľadiska, pretože ona bývala v meste. Vždy keď prišla na dedinu za starkou Emou, alebo si spravila s Alexandrom a členmi kapely menší výlet, cítila, že dedinský vzduch ju napĺňa pocitom šťastia a akejsi voľnosti. Jednoducho vedela, že tam ju nikto nepozná, všetko je tam prirodzené a práve preto si takéto chvíle užívala najviac ako to len šlo.

Bola zástancom toho, že v živote by mali byť hlavne tie úsmevné momenty, no keď si spomenula, na všetko, čo sa stalo v minulosti, trošku ju striaslo. Počas toho, ako rozmýšľala si ani nevšimla, že si šúchala po rukách. Premýšľala práve nad tým, čo všetko ju napĺňa pocitom šťastia a vedela, že ak nechce myslieť na tie negatívne veci, treba myslieť na to pekné, čo už bolo. Však spomienky sa nedajú len tak vymazať a človek s nimi musí žiť. Niekedy tomu bola povďačná, inokedy by najradšej spravila také kroky ako v jej obľúbenom filme Večný svit nepoškvrnenej mysle a dala by si vymazať časť z toho, čo prežila. Niekedy mala pocit, že minulosť na ňu vrhá tiene, ktoré ju obmedzujú

Opäť sa vrátila do reality a niekedy si sama nadávala za to, že bola mimo všetkých, keď sa zamýšľala. Ale ktorý človek to nerobí? V tomto prípade si trošku zanadávala, pretože prepásla celú skladbu, no aj napriek tomu sa tvárila akoby si ju celú vypočula a nadšene zatlieskala. Teraz mala znova po dlhšom čase príležitosť byť v úlohe diváka a zhodnotiť, ako celý koncert prebieha. Niekedy je potrebné aj to, aby sa vedela kapela nastaviť „na vlnu“ publika. Tešilo ju hlavne to, že za rok, ktorý s chalanmi hrala sa ich kapela dostala aspoň v Banskej Bystrici do povedomia. Nebolo to síce ako pri nejakých kapelách, ktoré pozná celý štát, no jej to stačilo. Ako kedysi povedala Alexandrovi: Splnil sa jej sen, o ktorom sa kedysi dávno rozprávala s Brunom. Teraz mu mohla konečne ukázať dlhý jazyk a vysvetliť mu to, o čom sa hádali. Ľudia musia rozhodnúť o tom, či sa im budeš páčiť alebo nie. Mala síce iné predstavy o tom, ako by jej kariéra prebiehala, no bola skromný človek, ktorý sa uspokojil aj s málom. Netreba predsa lietať príliš vysoko, chváliť sa každému s úspechom, čo dosiahol, pretože jej to pripadalo maximálne egoistické a sebecké.

Čosi pošepkala Brunovi a Sofii do ucha a spolu so Stanom sa zdvihli a prešli pomaly do zákulisia. Pozrela sa na hodinky a rátala, že za nejakých desať minút by sa koncert mohol skončiť. Chcela tam počkať na Alexandra a trošku sa porozprávať o tom, čo postrehla a prehodiť pár slov. Pretože ako to po koncerte bývalo, každý sa rozliezol späť domov, pretože bol unavený a nakoniec, dosť času trávila kapela spolu pred koncertom buď v skúšobni alebo priamo v klube, v ktorom mali hrať. Dosť času im zaberalo aj vybavovanie koncertu, pretože nemali žiadneho managera, ktorý by to za nich vybavil. Zuzana nechcela otravovať Bruna a tak sa ho ani nepýtala. Takto si jednoducho určili pravidlá, pretože by potom nemali čas aj na iné povinnosti, ktoré ich popri voľnočasovom hraní zamestnávali. Sadla si na schodíky, ktorými sa vychádzalo na pódium a zatiaľ sa rozprávala so Stanom, ktorý stál oproti nej.

Po tom ako doznel v publiku aplauz, začali do zákulisia schádzať členovia kapely. Najskôr bubeník Braňo, gitarista Milan, ktorého prezývali Miňo a po chvíľke prišiel aj Alexander. Zuzana sa mu vrhla okolo krku a chvíľku ostali v objatí, až sa od neho Zuzana odtisla.

„Vidím, že si neskákal po pódiu len tú chvíľu, čo som sedela v hľadisku, ale celý čas!“ zasmiala sa a nadvihla mu spotené tričko. Ovieval sa, pretože mu bolo teplo.

„Síce si tam sedela, ale nebola si prítomná aj mysľou, že?“ ešte raz ju objal a pobozkal na čelo.

„Prepáč, bolo to až tak vidno?“ začala sa ospravedlňovať a Alexander ju pohladil po tvári.

„To nevadí, však to sa stalo len niekedy, keď som na teba pozrel,“ usmial sa na ňu a posunula sa trošku bokom, pretože zvukári im z pódia odnášali gitary a Stano ich trošku usmerňoval a odkladal postupne všetky inštrumenty do puzdier.

„Bola som trošku mimo,“ zahryzla si do jazyka, pretože mu nemohla povedať, že premýšľala nad predavačom, ale povedala mu druhú časť pravdy. „Rozmýšľala som o dnešnom stretnutí s tvojim starým otcom,“ táto informácia mu vyčarila na tvári úsmev a utieral si krk uterákom, ktorý mu Miňo podával.

„No tak hovor, čo ste vybavili?“ horlivo sa jej pýtal a Zuzana mu naprávala vlasy.

„Mám prísť znova zajtra. Chce ma zaučiť, takže asi so mnou počíta,“ natešene zatlieskala a keby nebola medzi ľuďmi od radosti by si aj podskočila.

„Tak to je viac ako super. Teším sa s tebou, že sa to podarilo. Večer ešte zavolám starému otcovi,“ prevesil si uterák cez plece a rozprestrel ruky, pretože mal stuhnutý chrbát.

„To si zaslúži obrovskú pusu a objatie,“ išla ho objať, no zastavil ju.

„Počkať!“ dal si na hruď uterák a potom ju silno objal.

„To malo aký zmysel?“ zašepkala mu do ucha. „Aby si nebola aj ty mokrá, pretože ja som teda fest prepotený,“ zasmial sa a odtisol sa od nej.

„Ale, prosím ťa, mne to nevadí! Asi sa po koncertoch málo so mnou objímaš, keď nevieš ako vyzerám ja,“ podpichla ho a Alexander si ju premeral.

„Iba teraz som si všimol, ako ti to svedčí,“ otočil si ju a po chrbte ho potľapkal Stano.

„Z pódia je všetko zbalené, combá, gitary, perkusie a bicie, káble si odpracú oni, takže ja padám domov,“ usmial sa na nich oboch a ešte pripomenul v rýchlosti Alexandrovi, že bol dobrý.

„Dobre, bež už! Maj sa! Uži si tie dva týždne mimo civilizácie,“ tľapli si na rozlúčku a Stano sa pomaly vytratil a o chvíľku ho nasledoval aj Miňo a Braňo, keď si naložili svoje hudobné nástroje do áut. Zuzana na chvíľku premýšľala, ako je Stanovi dobre, že odchádza na dva týždne do Rakúska za svojou rodinou. Nakoniec tam ostali len oni dvaja a do zákulisia sa dostavil aj Bruno so Sofiou.

„Bolo to fakt super!“ Sofia vzdala Alexandrovi poklonu a Bruno si k sebe pritisol Zuzanu.

„Ďakujem pekne, no dcéra vám spieva lepšie,“ žmurkol na ňu a vedela, že sa neoplatí hádať, pretože vždy bude mať každý svoju pravdu, ktorou nepresvedčí toho druhého.

„Tak ak ma teda ospravedlníte, tak ja pomaly pôjdem. Idem sa ešte osprchovať a potom domov,“ ohmatal si uterák, či ho má ešte stále na pleci a zobral si na plece gitaru a do ruky combo, aby si ich zaniesol do šatne.

„Netreba ťa hodiť domov?“ Zuzana si robila starosti ale Alexander ju presviedčal, že po neho príde otec, aj keď to v skutočnosti nebola pravda. Nechcel robiť ešte starosti navyše a okrem toho autobus mu chodil každú chvíľku.

„Tak sa teda vidíme buď na skúške, alebo zajtra,“ mával Zuzane, keď odchádzala a na chvíľku k nemu ešte pribehla.

„Zajtra? Tak to aby sme si dohodli, kedy sa stretneme, snáď prídeš na grilovačku na záhradu, príde otcov brat,“ položila mu ruky na plecia a pozerala mu do tváre.

„Vlastne zajtra asi nie, mám ešte čosi vybaviť,“ rýchlo zahovoril, pretože vedel, že bude po dnešnom večeri vyčerpaný.

„No tak dobre, tak sa mi potom ale ozvi a keď dôjdeš domov, tak mi napíš alebo zavolaj, jasné? Rozmysli si to, bude fajn, má byť pekne teplo,“ pozrela na neho spýtavým pohľadom a Alexander ju pobozkal na nos.

„Neboj sa, dám ti vedieť a teraz už bež, lebo rodičia sa budú hnevať,“ otočil ju, udrel po zadku a bez slova odišla. Ešte sa pár krát otočila a Alexander ostal v zákulisí takmer sám s gitarou a uterákom na pleci a smeroval do šatne, aby si dal po náročnom koncerte sprchu.

Keď kráčal k svojmu domu, videl vo svetle pouličných lámp škvrny pred očami, ktoré sa snažil zahnať potriasaním hlavou. Vedel, že keď sa dostáva do tohto štádia, znamená to len jedno. Je skutočne unavený a potrebuje rýchlo „dobiť baterky“. Keď došiel k dverám domu, oprel si gitaru o stenu a combo položil vedľa nej. Mali starší jednoposchodový dom, ktorý na počudovanie ešte stále držal pohromade, možno aj pričinením Alexandrovho starého otca a jeho starej mamy, ktorá sa sem tam v dome objavila a keď nebol Karol doma, upratala. Bez ženskej ruky to tam občas vyzeralo ako po spúšti.

Konečne sa dostal dnu, vyzul si topánky a keď si oprel gitaru o domové dvere, spomenul si, že pred dverami nechal combo. Čo už robím, kriste! Už od tej únavy neviem, čo vlastne robím, pošúchal si oči, zívol a preniesol si combo dnu a zamkol za sebou dvere. Všimol si, že okrem jeho topánok a Karolových topánok sa tam nachádzal aj jeden pár značkových tenisiek. Prešiel si rukou po tvári, poobzeral sa po dome a prešiel do kuchyne. Ostal prekvapený, keď videl, že kopa riadu z rána, ktorá zdobila umývadlo, zmizla. Vedel, čo je vo veci a bol si na sto percent istý, že otec si znova priviedol do domu nejaké dievča. Napustil si pohár vody a keď stál otočený k umývadlu, počul ako do kuchyne niekto smeruje. Pomaly sa otáčal a prehltol dúšok čistej vody. Keď videl, že do miestnosti vošiel v uteráku zabalený Karol, z ktorého ešte kvapkala voda, mlčky sa otočil a nesmelo sa pozdravil.

„Ahoj!“ napustil si ešte kúsok vody a všetko naraz vypil. Karol, ktorý sa prehrabával v chladničke zistil, že nie je v miestnosti sám a že pri dreze stojí jeho syn.

„Ahoj, chlapče!“ zaplesol dvere na chladničke a podišiel k nemu. Syr a šunku, ktorú si vytiahol položil za seba, otvoril si pivo a oprel sa vedľa neho o linku. Všade po ňom ostávali mokré stopy. Alexander sa pohol smerom z kuchyne, keď ho otec chytil za ruku.

„Nepovieš mi ani ako bolo na koncerte, hm?“ Alexander si pretrel oči, či dobre vidí toho správneho otca a keď sa obraz nezmenil, nezmohol sa na slovo.

„Tak čo? Čo na mňa pozeráš?“ Karol si nespokojne prekrížil ruky na hrudi a chvíľku bolo medzi nimi ticho, bolo počuť len tiché vrčanie chladničky.

„Nič, nič. Ja len tak,“ nechápal ho a nevedel, čo má na to povedať, pretože vedel, že je výbušnej povahy a nevie, čo všetko môže od neho očakávať.

„Nemôžem sa opýtať, ako sa má môj syn, dofrasa?“ odpil si z fľašky a Alexander si ho premeral od hlavy po päty.

„Zasa je tu niekto?“ nesmelo sa opýtal a Karol sa zasmial.

„Ak ťa len to trápi... Neboj nič, spí ako zarezaná, takže sa môžeme v kľude porozprávať,“ usmial sa na neho a ponúkol mu fľašu s pivom. Rukou mu naznačil, že nechce a nevychádzal z údivu, ako sa k nemu správal.

„Deje sa niečo?“ stále nerozumel, no pripisoval to únave. Posadil sa na chvíľku za stôl, pretože by bol od únavy odpadol.

„Vysvetlíš mi už konečne, čo by sa malo diať? Jednoducho sa chcem s tebou porozprávať o tom, aký bol koncert, deň a tak... Nerozumieš?“ sadol si oproti nemu. Nesnažil sa o pochopenie, no videl, že Karol má snahu správať sa k nemu milo a otca si človek nevyberie.

„Ale tak dalo sa,“ zažmúril na neho. „Bol parádny, len som unavený, pretože s koncertom je veľmi veľa vybavovačiek, potom ešte všetko odohrať, odspievať, pobaliť. Človek má roboty vyše hlavy a ja som strašne unavený,“ oprel si hlavu o stôl a Karol si presadol vedľa neho na lavicu.

„Neboj nič! Ak chceš tak ti s tým môžem občas pomôcť,“ pošúchal ho po chrbte a Alexander sa narovnal. Zobral mu z rúk pivovú fľašu a položil ju pred seba.

„Neviem, musel by som sa o tom porozprávať aj s ostanými členmi kapely, rozhodujeme totiž spolu, nemôžem to rozhodnúť ja,“ jeho návrh bral trošku nedôverčivo a Karol ho pohladil po chrbte a naznačil mu, aby si hlavu oprel o jeho hruď a Alexandrovi to bolo v tom momente jedno, pretože to videl ako vhodnú príležitosť na zaspanie. Oprel sa o neho a nahlas zívol.

„A čo tvoja priateľka? Zuzana sa volá, že?“ opatrne sa opýtal a Alexander sa znova narovnal a prišiel späť k racionálnemu uvažovaniu. On nie je normálny! Jemu sa muselo niečo v tej posteli stať, keď sa miloval s nejakou ženskou... Pozeral na neho a utrel si vlhké líce od toho, ako sa o neho oprel.

„Čo s ňou má byť?“ podráždene sa spýtal a vstal od stola. Karol sa mu odstúpil, aby mohol prejsť.

„Nič, ja sa len pýtam, ako sa má, čo máte nové a tak,“ zahryzol si do pery, pretože sa príliš poponáhľal. Postavil sa aj on a Alexander podišiel k nemu bližšie..

„Dobre sa má, išla spať domov. Idem spraviť to isté aj ja, pretože som skutočne unavený,“ pozrel sa na hodinky na zápästí a keď videl, že je už jedenásť hodín večer, nechcel uveriť tomu ako ten čas rýchlo letí.

„Ako chceš teda, gitaru ti donesiem do izby. Pekné sny,“ poprial mu, vzal si zo stola nedopité pivo a všimol si ako mu Alexander na pozdrav zamával a smeroval do svojej izby. Karol ešte chvíľku za ním pozeral a potom dopil pivo. Hodil fľašku do drezu a pošúchal si čelo. Rozmýšľal nad tým, ako si opäť získať jeho dôveru.

„A ty tu čo robíš?“

„Prišla som, aby som ťa trošku otravovala, hahaha!“

„Si stále taká vtipná ako som ťa naposledy videla. Chvalabohu, že sa už s tebou nestretávam, lebo v takej high society byť, tak sa radšej zabijem.“

„Joj a ty si stále taká trápna ako si aj bola.“

„No tak mi už povieš, čo chceš, alebo môžeš ísť tam tými dverami.“

„Tak ti to teda poviem. Chcem tristodvadsaťšesť rožkov a tridsať strúčikov cesnaku, máš čo počítať! Hahaha!!!“

Zuzana sa v posteli prudko strhla na prihlúply smiech Kamily, ktorá ju mátala ešte aj v sne. Och, tak toto je asi to najhoršie spojenie! Sny o budúcej práci v spojení s Kamilou... Ešte chvíľku si poležala a zhlboka dýchala. Pomaly sa posadila na okraj postele, utierala si z čela kvapky potu a podišla k oknu. V bruchu cítila zvláštnu bolesť, ktorú veľmi dobre poznala. Na čo chcela asi toľko cesnaku? Dominik ju už omrzel? Zasmiala sa sama pre seba a odhrnula závesy. Ožiarilo ju vychádzajúce jesenné slnko, ktoré svietilo do jej izby cez rad stromov. Lúče ranného slnka ju hladili po tvári a vyhrievali jej ružové líca. Pomaly sa preberala. Vyčarilo jej to obrovský úsmev a prudko rozrazila okná aby sa nadýchala čerstvého vzduchu. Otočila sa smerom do izby a vnímala, ako sa jej vietor pohrával s vlasmi. Pozrela sa pod posteľ a zmeravela. Ty trúba sprostá! Ako si mohla na to zabudnúť? Rýchlo pobehla k úložnému priestoru postele a vytiahla z neho zabalený tehotenský test. Vstala a chcela ísť do kúpeľne, ale zastala pri dverách. Fakt to chcem vedieť? Fakt sa chcem takto potešiť? A súdiac podľa bolesti v podbrušku... Ale to ešte nič neznamená... Prechádzala od postele ku dverám a nervózne si škatuľku búchala o ruku. Ale chcem to vedieť, budem to mať aspoň za sebou! Vybehla na chodbu a akurát išiel po schodoch Bruno.

„Dobré,“ nestihol dopovedať a Zuzana zmizla v kúpeľni. Jemu to nedalo a išiel za ňou. Nazrel dnu a opýtal sa,

„Deje sa niečo?“ keď ju tam nevidel doplo mu, že bude asi v záchode.

A čo teraz? Prečo som bola ja, krava, zvedavá? Prečo? Prečo? Prečo? A teraz to niekde ukryť. Premýšľala, kam by to schovala. Bola za zatvorenými dverami v malej miestnosti v ktorej sa nachádzal záchod. Bolo ticho a tak si myslela, že Bruno odišiel. No isto, na toto sa nedám nachytať. Padol jej zrak na záchod. Jediné miesto, kam mohla ten test ukryť, bolo za záchodom na odtokovej rúre. Dúfam, že to tam zatiaľ nenájdu... A dúfam, že ja na to zasa nezabudnem! Zohla sa k dlážke, aby ho ukryla a rýchlo sa postavila. Vykonala potrebu, spláchla a odomkla dvere.

„Ahoj, oci,“ vrhla sa mu okolo krku a pobozkala ho na líce.

„Tebe sa niečo stalo?“ prekvapene sa na ňu pozeral, keď ju objímal. Odtískala sa od neho a priskočila k umývadlu.

„Nie. Prečo? Mám len dobrý deň!“ pustila vodu, umyla si ruky a prezrela sa v zrkadle. Divila sa nad tým, ako dobre dokáže isté veci predstierať.

„Idem prvý krát do obchodu, tak musím mať dobrú náladu, no nie?“ odsunula ho trošku od umývadla, aby si mohla utrieť ruky.

„No však jasné, len mi bolo zvláštne, že si tak na mňa vybehla,“ postrapatil jej vlasy a odchádzal von, keď sa pri dverách zvrtol. Radšej sa pohla za ním, keď do kúpeľne vošla aj Sofia, ktorá práve vstala.

„Dobré ráno!“ pozdravila sa a bez zbytočných slov prešla do záchodu.

„Mám ti spraviť niečo na raňajky?“ spýtal sa Zuzany, ktorá mu naznačila, že si nemá robiť starosti.

„V pohode, oci. Zvládnem to sama,“ usmiala sa a keď chcela popri ňom prekĺznuť von zastavil ju a pobozkal na vlasy. „Ako chceš, slniečko!“ neodpovedala a tiež mu postrapatila vlasy.

Držiac sa za hlavu, prišla do izby a zaplesla za sebou dvere. Tak to bolo asi najskôr nejaké znamenie na to, aby som si ten test nerobila! Ale keď ja neviem... Nič nepociťujem, žeby sa vo mne menilo... Až na... Hm, a čo ak máme fakt dieťa s Alexom? Zúfala si a sadla si na posteľ. Sklopila hlavu a trošku jej z dobrej nálady opadlo, keď si spomenula na všetkých okolo seba. Dosť bolo trápenia sa s ľuďmi, ktorým na tebe nezáleží. Netráp sa vecami, ktoré plynú okolo teba, pretože pokrytectvo a klamstvo sa stalo akousi súčasťou dnešného moderného života, v hlave jej zaznel hlas doktora Molnára a hneď sa jej nálada vrátila na pôvodnú hodnotu.

„Má pravdu,“ zahundrala si popod nos. „Dnes sa nebudem zaťažovať ničím a s nikým, pretože mám na starosti aj iné veci,“ bola nadšená svojim prehovorom a pristavila sa pri skrini, z ktorej si vybrala oblečenie.

Postupom času sa naučila žiť s tým, čo jej život priniesol. Prišla na to, že s niektorými skutočnosťami sa neoplatí zapodievať, pretože čo z toho človek má? Absolútne nič. Len zlé svedomie a myšlienky, prečo to nespravil tak ako chcel, prípadne ako to chceli ostatní naokolo. Prečo sa aj on nezapojil do vecí, ktoré sa mu ponúkali? Niekedy je lepšie strániť sa niektorým ľuďom, ktorí zradili našu dôveru, odsunuli nás akosi automaticky na druhú koľaj. Snažila sa na to nemyslieť a bola skutočne šťastná, že tie dni, kedy sa dokázala trápiť deň aj noc s vecami, čo sa jej netýkali, boli nenávratne preč. Každý by si mal v živote určiť akési priority, ktoré by mal plniť, aby ho naplnili počas celého života šťastím. Zuzana to už našla. Bola to hudba, pekné dni strávené s pravými priateľmi a po boku niekoho, komu mohla skutočne dôverovať. Hodnotu milovať a byť milovaný mala splnenú. Samozrejme, že vždy príde na každého tá zlá nálada, ale vedela, že stačí možno deň, dva, osamote a je to všetko v suchu. Netrápila sa už myšlienkami na to, ako ju budú brať ostatní ľudia. Bolo jej to po pravde jedno. Za ten krátky čas, kým mala osemnásť rokov, sa stala svedkom mnohých podrazov, ktoré ju posunuli ďalej. Každý z nás si niečo zlé pretrpí, ale dobrá nálada sa dá udržať len v tom prípade, ak si uvedomíme, že aj to zlé je na niečo dobré a možno práve to nás posunie na miesto, z ktorého budeme môcť riešiť ďalšie, dôležitejšie, životné situácie.

Zuzane ubehol deň pomerne rýchlo. Pri obede si všimla, že do odchodu do obchodu má iba hodinku a prišla na ňu akási fáza „premáhania sa“. Veľmi dobre to poznala. Síce sa na niečo tešila, no bolo k tomu treba dosť veľké odhodlanie a sebazaprenie, aby sa niekam dostala. Nuž... Taká bola jej povaha.

Pomaly sa prezliekla, nasadila si na ruku hodinky, náramky a všetko, čo tvorilo jej image a vytratila sa z izby. Cestou okolo kúpeľne sa na chvíľku zastavila. Nazrela cez zábradlie, či je Bruno so Sofiou stále v obývačke a potichu otvorila dvere. Vošla do záchodovej miestnosti, načiahla sa za misu a keď tam nenahmatala test, ostala šokovaná, až ju oblial horúci pot. To nie je možné! Musí to tam byť! Kľakla si na kolená a pozrela sa lepšie. Padol jej obrovský kameň zo srdca, keď ho nahmatala. V rýchlosti, ako vstávala, otvorila škatuľku a skontrolovala, či sa tam test nachádza. Uľavilo sa jej už úplne, keď ho videla v ochrannej fólii. Pristavila sa na chvíľku pri zrkadle, z poličky si vzala pudrenku a trošku sa napudrovala. Prehliadla sa v zrkadle a so spokojným výrazom vzďaľovala z kúpeľne dole schodmi. Pripravila sa a išla sa rozlúčiť s rodičmi. Čakala ju znova trištvrte hodinka cesty v autobuse.

Hromadnou dopravou prišla na autobusovú stanicu, odkiaľ musela chytiť prípoj do dediny. Ako prechádzala okolo plechového plota, ktorým bol ohradený areál už dvadsať rokov rozostavanej autobusovej stanice, pootočila hlavu ku kusom starého, hrdzavejúceho plota. Prešla kúsok ďalej, až prudko zastala. Dobre som videla, čo tam bolo? Rýchlo sa zvrtla a vrazila pri tom to jednej ženskej, ktorá sa ponáhľala tým istým smerom.

„Prepáčte mi. Fakt som nechcela!“ v rýchlosti sa ospravedlňovala, rukami naznačujúc kľud a vrátila sa k akejsi „informačnej tabuli“, ktorá bola zriadená nelegálne. Keď sa na tomto mieste pristavila, pozerala s otvorenými ústami na plagát, ktorý tam bol nalepený. Nemohla uveriť vlastným očiam. Na tvári sa jej rozhostil široký úsmev a vzrušene si prečítala, čo bolo uvedené na plagáte:

Koncert Zuzany Smatanovej pri príležitosti osláv Dní mesta.

Dňa 30.10.2009, Námestie SNP o 19:00

Od radosti podskočila a poobzerala sa okolo seba, či by si nemohla ten plagát na chvíľku „požičať“. Okolo však prechádzalo mnoho ľudí, tak splynula s davom a s úsmevom pokračovala na zastávku.

Keď sedela v autobuse premýšľala, či napíše fanúšikom z fanklubu, či by sa k nej nechceli pridať, no rozmyslela si to. Tak či tak by na koncert prišli, aj keby ich nevolala a chcela si ho užiť s Alexandrom v intímnejšej atmosfére. Nie. Tak to bude lepšie. Zuzka tu dávno nebola... Čo dávno? Nebola tu viac ako rok! Len ako je možné, že som o tom nevedela... Asi si budem musieť lepšie prezerať nové informácie. Ako sedela v autobuse, rozdávala úsmevy na všetky strany , veľakrát si pripadala ako nejaký blázon. Ale predsa ľudia naokolo nevedia prečo sa usmieva. Vedela však, že dobrá nálada nie je na verejnosti zakázaná.

Znova si vyšliapala ten kúsok cesty za kostolom, aby sa dostala k predajni, kde začínala pracovať. Ak to takto pôjde, tak pomaly ale isto aj niečo schudnem. Opäť sa sama pre seba usmiala a vedela, že to by chcela veľa. Však čo zmôže desať minút schôdze do kopca?

Vošla do obchodu a za ňou sa prudko zaplesli dvere, až ju to nastrašilo. Chytila sa za srdce a poohliadla sa naokolo a ako to bolo prvý krát, tak ani tento raz nikoho nevidela.

„Dobrý deň. Už som tu!“ zakričala na celý obchod a znova počula zvuk starého mrazáka a nikde nikoho nevidela. Nenašla ani chlapa po ktorom naposledy pokukovala a zo zadných priestorov nevyšiel ani Jozef. Prišlo jej to trošku čudné a prešla k pokladni, aby tam počkala, kým sa neobjaví niekto zo zamestnancov. Možno konečne spoznám Agátu... Otočila sa smerom do obchodu a oprela sa o pult. Vyzerá to tu fajn. Budem sa mať aspoň s kým porozprávať, keď sem budú chodiť staré panie. Spokojne si povzdychla a uvedomila si, akú má fajn robotu.

Bola zamyslená, keď jej niekto rukou zakryl ústa a druhou rukou jej zakryl oči. Zvrieskla a uhryzla dotyčného do ruky. Po ataku sa prudko zvrtla smerom k pokladni.

„Au! To si nemusela robiť,“ Alexander si prezeral ruku, do ktorej mu zahryzla a Zuzana medzičasom predýchavala šok, ktorý jej spôsobil.

„Neuvedomil si si, že som mohla skoro skolabovať z tohto tvojho „prekvapenia“?“ prešla si rukou po ramene a po ústach.

„Prepáč, nechcel som ťa vyľakať, ale keby si nebola takto zareagovala, tak by prišlo aj niečo iné,“ pozrel na ňu ospravedlňujúcim psím pohľadom a Zuzana zmäkla. „Nepozeraj na mňa tak! Vieš, že ma to vždy dostane,“ prevrátila očami, podišla bližšie a chytila mu ruku, do ktorej ho uhryzla a začala mu ju fúkať.

„Prepáč mi to, ale tak by som asi reagovala vo väčšine prípadov. Máš šťastie, že si sa nedostal ďalej, pretože by si možno odišiel aj s monoklom. Ja sa nenechám len tak od kohokoľvek bozkávať,“ odhalila rad zubov, pritiahla si ho cez pult bližšie a pobozkala ho.

„No aspoň viem, že sa nemám k tebe približovať odzadu,“ udrela ho do pleca.

„A čo tu vlastne robíš? Kde je starký, dnes ma mal zaúčať,“ pozerala na neho a hladila mu boľavú ruku.

„Starký príde neskôr a poprosil ma, či by som ti nevysvetlil veci, ktoré sa týkajú tvojej práce. S radosťou som to prijal a tak som teda tu. Chcel som ťa prekvapiť, len mi to akosi,“ odkašľal si a pohladil si šiju, „nevyšlo?“ prebehol očami po obchode a prešiel okolo pultu k nej.

„Bolo by ti to vyšlo, keby si sa nehral na podpultový tovar a privítal by si ma inak, romantickejšie a nie ako z nejakej kriminálky,“ objala ho a pobozkala.

„Aspoň som si overil, že ťa môžem po tme kľudne nechať chodiť domov samú,“ zasmial sa a Zuzana sa od neho odtiahla.

„To si snáď iba žartoval!“ pozerala na neho s vytreštenými očami a Alexander jej pohladil vlasy a pobozkal čelo.

„Samozrejme, ako inak? Tak,kde teda začneme? Čo by si potrebovala vedieť?“ prerušil s ňou akýkoľvek telesný kontakt a sústredil sa len na prácu a na to, aby jej všetko dôsledne vysvetlil, pretože nechcel nechávať všetko na starého otca.

„Najprv by som sa rada niekam zložila, aby som tu nemusela pobehovať s týmito všetkými vecami. Kam ma zavediete, pán vedúci?“ so širokým úsmevom čakala na odpoveď.

„Do skladu. Ehm, teda do šatne,“ rýchlo sa opravil a prebehla mu prstom po nose.

„Takže do skladu by si rád išiel?“ mierne sa začervenal a musela ho pobozkať, lebo jeho zmätenie jej pripadalo rozkošné. Vedela však, že teraz by sa mala predovšetkým sústrediť na prácu.

„Poď za mnou, ukážem ti skrinku,“ zabral ju za ruku a zaviedol do zadných priestorov obchodu. Ukázal jej prázdnu skrinku, jednu vedľa jeho, a snažil sa čo najrýchlejšie dostať späť na predajňu, aby tovar neostal bez dozoru.

„Tak ak sa máš do čoho prezliecť, tak sa prezleč a potom príď za mnou, budem ťa tam čakať,“ zamával jej a vytratil sa zo šatne.

„Ale,“ nestihla nič povedať a už bol preč. No nič, tak nemám žiadne tričko, tak to dnes budem musieť nejako vydržať.

„Som tu,“ rozrazila dvere šatne, „nastúpená v prvej línii,“ pristúpila k nemu s rukami za chrbtom a čakala, čo sa bude diať.

„Nemáš nič, do čoho by si sa prezliekla? Aby si sa náhodou nezašpinila. A vlastne, počkaj,“ plesol si rukou po čele a rozbehol sa do skladu, do dverí vedľa zadných priestorov obchodu. Po chvíľke vybehol aj so zásterou v rukách, ktorú Zuzane priviazal. Keď jej ju vzadu uväzoval, chytila mu ruky a prinútila ho, aby ju zozadu objal.

„Teraz by som to radšej obmedzil, pretože sa nebudeme vedieť sústrediť,“ šepkal jej do ucha a opájal sa jej nádhernou vôňou.

„Ja za to nemôžem, že sem poslali takého školiteľa. Nebuď predsa až taký formálny, nikto nás tu nevidí,“ zasmiala sa a stlačila mu nevedomky uhryznutú ruku. Zháčil sa a odstúpil od nej.

„Prepáč, nechcela som,“ napravila si zásteru a pokrútil hlavou na znak, že sa nič nestalo.

„Kde začať?“ pravú ruku si dal vbok a popri premýšľaní prevracal očami. „O tom, kedy budeš chodiť robiť sa budeš musieť dohodnúť so starkým, pretože to záleží od neho nie odo mňa, to hádam vieš,“ žmurkol na ňu jedným okom a Zuzana si spomenula na koncert, ktorý sa mal konať na Námestí.

„Híí!“ zhíkla a Alexandra to na chvíľku prekvapilo a rýchlo k nej priskočil.

„Čo sa deje, zlato?“ so starosťou v očiach na ňu pozeral a keď sa usmiala, vedel, že sa nič nestalo a starosť sa v okamihu rozplynula.

„Spomenula som si na to, že som ti ešte nespomenula, hehe, pekná veta, že bude v Banskej Bystrici koncert,“ oprela sa o neho a on sa nijako netváril. Jeho tvár sa ani nepohla v náznaku nejakej emócie.

„Áno viem, že tento mesiac máme ešte jeden koncert v Banskej Bystrici a ďalší je potom až o mesiac znova tu u nás, a čo je s tým?“ nechápavo sa jej pozeral do oči a Zuzana pokrútila hlavou.

„Ale ty nerozumieš,“ mávla rukou, „bude tu koncert, nie náš, ale príde Zuzka Smatanová,“ podskočila a zatlieskala rukami, otočila sa okolo vlastnej osi a všimla si, ako sa mu rozžiarili oči.

„Vážne? A kedy? Tá tu už pekne dávno nebola!“ chytil jej ruky a svoju radosť zdieľali spoločne.

„Tridsiateho októbra, o devätnástej na Námestí SNP, pri príležitosti Dní mesta,“ uviedla ho do deja.

„Však to je už túto sobotu, to je čochvíľa,“ potešil sa, v pamäti si prepočítal, že bola streda a a do koncertu ostávali, ešte vrátane stredy, tri dni.

„Presne tak! Nie je ešte ani taká zima, takže bude fajn. Ale to len tak na okraj, pán školiteľ. A teraz do práce! Aby som nesklamala tvojho starého otca,“ potľapkala ho po zadku a spolu odišli do skladu po tovar, ktorý bolo treba doložiť do regálov.

„A nezabudni, že sa zdržíme krátko, pretože ideme na tú grilovačku,“ oznámila a prikývol, pretože na to nezabudol.

Za dve hodinky mali po práci a Zuzana bola pripravená pracovať v obchode ako predavačka a dokladačka tovaru.

„Zvládli sme to!“ nastavil jej ruku, aby si tľapli.

„Ďakujem ti krásne za vysvetlenie, ako to tu chodí,“ silno ho objala a prekrížila si za jeho krkom ruky a na hodinkách si všimla, že boli štyri hodiny poobede.

„Ej,“ odtisla sa od neho. „Je najvyšší čas, aby sme sa pobrali domov ak si chceme ešte niečo zajesť, pretože ako poznám, tak nám,“ nestihla dopovedať a Alexander ju pobozkal.

„Radšej nekvákaj a bež sa prezliecť, idem to oznámiť starkému,“ Zuzana sa na neho šokovane, z toho, čo jej povedal, pozerala a rozbehla sa do šatne.

Na zastávku prišli akurát včas, keď autobus odchádzal, takže to Zuzane všetko pekne vychádzalo. O pol šiestej boli pred domom a rozhodovala sa, či ich prekvapí a vtrhne tam, alebo sa zložia v izbe a zídu tam ako kultivovaní ľudia.

„Pôjdeme sa zložiť ku mne do izby,“ vyhrala nakoniec táto voľba. „Potom sa k ním pridáme,“ na verande domu ho pobozkala a otvorila dvere, ktoré neboli vôbec zamknuté. Zaplesla za sebou, zamkla a vybehli po schodoch do izby.

„Nechceš nejaký sveter? Nebude ti zima?“ stala sa o jeho komfort a presvedčil ju, aby si nerobila starosti.

„Tak teda môžeme ísť dole, hold rodinnému posedeniu,“ chytila ho za ruku a spolu zišli do kuchyne odkiaľ prešli cez záhradné dvere k posedu blízku domu, ktorý sa nachádzal pod prístreškom.

„Aha, kto k nám ide!“ Bruno natešene zvolal, keď ich videl ruka v ruke prichádzať a všetci sa takmer naraz postavili.

„Ahojte!“ Zuzana im spolu s Alexandrom zamávala a nevedela, kam sa má skôr od radosti pozrieť.

„Som rada, že ste to stihli,“ Ema k nej pristúpila a silno ju objala. „Sofia nám hovorila o tvojej novej práci,“ jej radosť sa znásobila, keď videla, že im to časovo vyšlo.

„Aj ja som rada, že sme sa zasa raz všetci stretli,“ odtisla sa od nej a prešla k Borisovi a Lucii, ktorá držala na rukách malého Alberta.

„Ahoj,“ povedala detským hláskom a strčila Albertovi ukazovák do maličkej ručičky, ktorá jej prst silno zovrela. „Ty máš ale silu!“ pobozkala ho na líce a následne to zapakovala aj pri Borisovi a Lucii.

„A teším sa hlavne, že ste prišli vy dvaja aj s malým,“ usmiala sa na malého a to sa mu zjavne páčilo. Albert odhalil dva maličké mliečne zúbky, ktoré mu nedávno narástli.

„Páči sa ti to? Páči?“ šteklila ho a naznačila Lucii, aby jej ho dala na ruky.

„Ty si ale ťažký,“ poťažkala ho, keď ho držala v náručí a pristúpil k nej Alexander a prstom pošúchal Alberta po líci.

„Dobrý,“ zamával Borisovi a Lucii na pozdrav.

„Však prosím ťa, tykaj nám,“ Boris k nemu natiahol ruku. „Však nie sme takí starí a patríš takmer do rodiny, čo sme počuli,“ zasmial sa a Lucia na neho nespokojne zazrela.

„Čo ste počuli?“ Zuzana spozornela a posadila sa s Albertom na záhradnú lavičku.

„Ale nič,“ skočila im do reči Lucia. „Len to, že spolu chodíte! Gratulujem!“ prisadla si k Zuzane a Lucia si ho vzala radšej k sebe, aby malý nebol príliš pri dyme, ktorý stúpal zo záhradného grilu. Naznačila Alexandrovi, aby si k nej prisadol. Sadol si obkročmo na kraj lavičky a ona sa posadila pred neho. Chytil ju odzadu do náručia a Zuzana sa o neho spokojne oprela.

„Dáte si niečo?“ Bruno ich nenechal ani na chvíľku vydýchnuť a pribehol k nim s kliešťami na obracanie mäsa.

„Dáš si niečo, zlato?“ pozrela sa na za ňou sediaceho Alexandra a pobozkal ju na vlasy.

„Nie, ďakujem, neskôr!“ poďakoval sa a Bruno od nich nespokojne odišiel. Znova zablúdila láskavým pohľadom k Albertovi a nešla z neho spustiť oči.

„Ak to nezjete, tak ti to zabalím domov, Alex!“ zažartoval a Zuzana sa za ním zahnala. Padlo jej vhod takéto posedenie, videla na zapadajúce slnko, ktoré ju ožarovalo, ale to je v tom momente neprekážalo, pretože v spojení s rodinou si vedela dokonale užiť prírodu.

„A vy máte čo nové?“ pootočila sa na Emu s Antonom a obaja na nich zamerali pozornosť.

„Nič také zaujímavé. Žijeme si typický dedinský život v kľude a pohodičke, nič nám nechýba,“ Ema sa zahákla do Antona a spokojne sa usmiala, pretože aj jej bolo príjemne.

Zuzana sa zhlboka nadýchla čerstvého vzduchu a viacej sa o Alexandra oprela.

„Ale no, zasa nemám za sebou stenu, žeby som sa mal aj ja kam oprieť,“ uštipol ju do nohy a pobozkal na krk.

„Nie tu pred rodičmi, prosím,“ pošepla mu a dala bozk na ucho.

„S malým si bola zlatá, viem si ťa predstaviť ako mamičku,“ zhrozene na neho pozrela a odsunula sa od neho. „Radšej mi poď pomôcť založiť oheň, aby sme mali pričom večer sedieť,“ postavila sa a ťahala ho za sebou. Skoro sa potkol o lavičku a musel trošku pobehnúť, aby stíhal jej krok.

„A nebolo by to milé? Hm?“ chytil ju za zadok, keď zašli za roh do drevárne.

„Nemáme k tomu ďaleko, ešte som si ten test nerobila. Takže je to dosť možné, že sa ti tvoj sen splní,“ nespokojne si vzala kus dreva, ktorý mu podala.

„Mne to pripadá, akoby si to dieťa nechcela,“ zarazil sa a hodila mu na ruky ďalšie polená.

„Tak ti to pripadá zle. Ja len,“ zohla sa po triesky a papier, „nechcem o tom hovoriť pre nimi, pretože sa mi to podarilo zahovoriť, tak nechcem aby nás počuli. To je všetko, neber si to osobne, láska,“ žmurkla na neho a nohou si otvorila dvere na tmavej kutici.

„Dúfam, že dnes tu ostaneš spať, pretože pri ohni budeme dlhšie posedávať, hm?“ prosebne sa na neho pozrela a z rúk sa mu skoro vyšmyklo naložené drevo.

„Uvidím ešte,“ vytiahla si z vlasov drobné kúsky dreva, ktoré sa jej pri zbieraní dreva nachytali do vlasov a keď prišla k ohňu dala si ich do vrkoča.

„Kto nám ide pomôcť?“ zakričala a všetci spozorneli, no len Boris spolu so Sofiou sa postavili a prešli k ohnisku.

„Ako milujem tieto rodinné posedenia,“ vsunula sa medzi čupiaceho Borisa a Sofiu a objala ich okolo ramien.

Spolu si posedeli ešte pri ohníku dosť dlho, prebrali nespočetné množstvo tém a Zuzana ďakovala Bohu, že má tak super rodinu. Alexander ich nakoniec opustil skôr, pretože jeho otcovi by sa to veľmi nepáčilo. No i napriek tomu si dostatočne užili jeden druhého.

Kapitola jedenásta - Don Juan Karol

„Tak ako, Karolko?“ spýtal sa prenikavý ženský hlas na druhej strane telefónu a z tónu Karola bolo zjavné, že ženskú, ktorá mu volala má v láske.

„Ale dá sa. V pohode. A ako to ide tam u vás, vo Francúzku?“ vypytoval sa a prepínal medzi programami v televízii.

„Tu je to tiež v pohodičke, len by to bolo krajšie, keby som dostala už konečne to, o čo mi ide zo začiatku. A keby som sa zbavila ľudí, ktorých v mojom živote nepotrebujem. Ale prečo by som sa mala rozčuľovať,“ ženská na druhej strane telefónu začala zvyšovať hlas, keď prišlo na túto tému. „Ja som bola stále ako otrokyňa lásky. Lož, pretvárka a faloš, dopekla! Nemôžem mať už konečne pokojný život, nemôžem mať aj ja kúsok šťastia?“ zhlboka dýchala a z telefónu bolo počuť hlas v pozadí, ktorý jej vravel, aby sa upokojila, pretože má problémy so srdcom a už prekonala jeden infarkt .

„Dobre počuješ svoju ďalšiu životnú lásku! Počkať, koľký muž je to už v poradí? Tretí, či štvrtý? Takto ma nechutne podvádzať, nehanbíš sa?“ schuti sa zasmial a žena si odkašľala.

„Ja by som na tvojom mieste fakt pomlčala, pokiaľ viem, ty ich striedaš ako ponožky, takže ja som na tom ešte celkom fajn. Prvý stál za nič, stál ma jedine odchod do zahraničia a maximálne herecké nasadenie,“ vypol televízor a skočil jej do reči.

„Stačí miláčik, stačí! Mne to nemusíš vysvetľovať, však sme si to vydiskutovali, keď som bol s tebou, takže kľud,“ poslal jej bozk po telefóne a žena na druhej strane ešte čosi povedala a dôrazne mu zopakovala informáciu.

„Chcem, rozumieš, ja chcem, aby si to všetko už konečne ukončil! Budeme mať konečne pokoj... Rozumieš tomu slovu? Po-koj!“ vyslabikovala mu to a ju ubezpečil ju, že sa už čoskoro toho dočká.

„Počkaj moja, dočkáš sa aj toho, už to mám na dosah ruky! Len budem od teba potrebovať do konca mesiaca istú finančnú čiastku, aby som vybavil všetko, čo potrebujem. Potrebujem si prenajať byt, alebo dom“ oboznámil ju s časťou svojho plánu a žena na druhej strane súhlasila, že mu financie pošle.

„Nemáš už dosť tých svojich prechodných bydlísk? Potrebuješ ďalšie? Ale ak je to súčasť tvojho plánu, tak prosím... Pošlem ti ich, koľko potrebuješ?“ zaujímala sa o čiastku a na druhej strane bolo počuť šťuknutie pera, ktoré si prichystala na zapísanie danej sumy.

„Bude stačiť okolo tristo eur. Prepáč, zlato, ale musím končiť, prišla mi návšteva, bozkávam ťa, drž sa tam!“ nečakal na odpoveď, vypol hovor a hodil mobil na stôl. Vyzliekol si tričko, odhodil ho na gauč a otvoril dvere, pred ktorými stála žena, s ktorou vydržal viac ako mesiac. Vtiahol ju k sebe a už na pol ceste do spálne ju priam vyzliekal pohľadom.

Zuzana s Alexandrom kráčali hore ulicou na Námestie SNP, kde mala mať koncert Zuzana Smatanová. Už z diaľky bolo počuť sprievodný program a to Zuzane vyčarilo na tvári úsmev.

„Ani nevieš, ako sa po takom dlhom čase teším na koncert! To nie je ako v hlavnom meste, kde vystupuje každý mesiac! Podľa mňa, najlepšie si človek interpreta užije na koncerte, ktorý je až o rok neskôr,“ zasmiala sa a stisla Alexandrovi ruku.

„Máš pravdu,“ pritakal, „a určite si viem predstaviť, ako sa cítiš, však ja ju mám tiež veľmi rád,“ žmurkol na ňu, keď sa ne neho spýtavo pozrela.

„Tak mi napadlo, žeby sme asi potom nemali robiť tak často koncerty, čo na to povieš?“ zadivene sa na ňu pozrel a na um mu prišla myšlienka s Karolom ako managerom ich kapely.

„Vieš,“ prerušil krátke ticho medzi nimi a odkašľal si, „doma som sa rozprával s otcom,“ bez prestávky na neho pozerala, pretože ju to trošku prekvapilo, že začal o ňom hovoriť. Nehovoril často o otcovi a preto pozorne počúvala.

„Počúvam ťa, hovor!“ myknutím hlavy si presunula vlasy z tváre, aby na neho lepšie videla.

„Po koncerte, v deň, keď si mala u starkého ten pohovor, som sa doma rozprával s otcom. Neviem čo sa stalo, ale bol veľmi zhovorčivý. Dal mi návrh, či by sme nepotrebovali managera kapely,“ oboznámil ju so situáciou, ktorú s otcom preberal.

„Viem, aké je to, keď si všetko máme vybavovať sami a takto by to vybavil on za nás a my by sme prišli, odohrali a odišli,“ povedal zjednodušenú formu toho, ako by to asi malo prebiehať.

„To je fajn nápad, len ja ti to takto neviem povedať,“ odmlčala sa na chvíľku, musela mu pustiť ruku, aby prešla popri ľuďoch, ktorí boli nahusto postavaní na chodníku a tak utvorili akýsi koridor, kde sa dalo prejsť len po jednom za sebou.

„Musíme si všetci spolu nad to sadnúť a dohodnúť sa. Však nakoniec rozhodujeme ako celok, takže ja som za, ale neviem, čo na to povedia ostatní členovia, heh. Musíme počkať, kým sa Stano vráti z dovolenky,“ povedala fakt, ktorý zásadne ovplyvnil ich rozhodnutie.

„No to máš celkom pravdu,“ ukázal na ňu prstom a prišli na miesto, kde sa konal koncert. Okolo rozložených stánkov, ktoré ponúkali rôzne produkty od podomácky vyrobených kobercov, uterákov a rôznych vecí do domu, boli rozložené malé stanovištia, kde sa konali rôzne súťaže pre deti. Bola to súčasť sprievodného programu, ktorý sa konal každoročne pri príležitosti osláv Dní mesta. Aby sa koncert mohol uskutočniť, bolo nutné tieto stánky s výrobkami posunúť nižšie, aby mohli technici rozostaviť veľké pódium, kde mali vystupovať rôzne skupiny a hlavná hviezda večera.

„Nehorázne sa teším!“ trošku pobehla k pódiu a za krátko k nej pribehol aj Alexander.

„Za koľko sa to začne?“ netrpezlivo prešľapovala na mieste a stála pred zábranami rovno pred mikrofónom, kde bolo vždy dokonale vidieť na spievajúceho.

„No pokiaľ sa nemýlim, tak máme ešte celé dve hodiny na to aby sme to pobehali, možno aby som ti kúpil obrovské perníkové srdce a tak,“ vyzliekol si mikinu, pretože mu začínalo byť horúco.

„Dobre teda, som za! Ale musíme tu byť minimálne polhodinu pred začiatkom, aby sme si chytili popredné miesta, ako vždy,“ vedela, že ju pochopí, objala a pobozkala ho. Do ucha mu pošepkala, aká je nadšená z toho, že môžu koncert stráviť spolu.

„Nebolo tu kedysi viacej stánkov?“ udivene sa pozerala okolo seba, keď videla, že to nie je to, čo každý rok. Kedysi boli stánky rozostavené cez celé Námestie, až k spodnej časti, no každý rok sa to akosi menilo a stánkov bolo čoraz menej.

„Máš pravdu! O tri roky tu bude jeden stánok a pódium,“ vyplazil na ňu jazyk.

„Idem ti kúpiť nejaké srdce!“ žmurkol na ňu a zastavila ho skôr, ako stihol dôjsť k nejakému stánku. Položila mu ruky na ramená a pozrela hlboko do očí.

„Zlato, nemusíš mi nič kupovať, pretože to srdce by nevydržalo celý koncert. Určite by skončilo polámané. Ja si to vážim, že mi chceš niečo kúpiť, ale nemusíš si robiť starosti,“ pohladila ho po krku a Alexander mykol plecom.

„Dobre teda, ako chceš. Ale pozývam ťa aspoň na pivo alebo minerálku,“ stiahol ju za ruku k najbližšiemu stánku a objednal nápoje.

„No a kam to ideš, do pekla?“ Kamila sa rozkrikovala, aby ju Dominik počul, pretože na Námestí bolo dosť ľudí.

„Predsa by som sa chcel niečoho napiť, nie?! Ak chceš, tak poď so mnou, ak nie, tak tu ostaň a stretneme sa neskôr,“ navrhol jej, no Kamila si skrížila ruky na hrudi a zastala. Nevedel povedať jednoducho nie a vzdorovať. Vrátil sa k nej a pohladil ju po odhalených ramenách.

„Nechcel som to tak povedať, zlatko. Ale chcem si po takom dlhom dni konečne niekam sadnúť. Ak to bude možné medzi týmto davom, rozumieš?“ uhryzol ju do krku a Kamila ho odstrčila.

„Nebuď nechutný pred toľkými ľuďmi. A čo by si si také dal? Limču alebo vodu? Si nejaký suchár, nie?“ šomrala a krútila hlavou. „Vedela som, že nemám ísť s tebou nikam a mala som sa ísť radšej zabávať s kamarátkami. S nimi by bolo hádam viacej zábavy ako s tebou. Takmer celé popoludnie sa tu s tebou vláčim a nič z toho,“ udrela ho päsťou do hrude a odvrátila sa od neho.

„Ale no tak! Kúpim ti, čo chceš. A predsa nemajú tu len tú limonádu a vodu, majú tu aj pivo,“ hrdinsky sa vystatoval. Prudko sa k nemu otočila a chrstla mu do tváre.

„Na to sa ti môžem tak jedine vysrať. Bude ti aspoň lepšie chutiť,“ mal na jazyku odpoveď, ale nakoniec sa premohol, pretože ak by si proti sebe poštval Kamilu, stratil by posledného človeka, ktorý by s ním chcel tráviť čas.

„Nechcel som ťa, nahnevať. Ale chápeš, keď tu nič poriadne nemajú a spojenie alkoholu a slnka nepôsobí najlepšie.“

„Ale! Nechceš sa hrať aj na doktora? Ale vtedy, keď sme chľastali v záhrade a užívali si na slnku celý deň, ti to nevadilo, čo? Hm?“ pichla mu ukazovákom do brucha a pozrela poza neho.

„Aha, koho tu nevidím! Vieš čo? Bude mi stačiť aj to pivo,“ ako sa zvrtla, švihla mu vlasmi po tvári a odpochodovala k stánku v ktorom trávili voľnú chvíľku Zuzana spolu s Alexandrom.

„Mohli by sme sa ísť pozrieť aj smerom nižšie a pozrieme, či tam bude nejaká obmena obchodov, alebo tam bude to isté, čo tu hore,“ Zuzana navrhla Alexandrovi a spoza nej sa ozval hlas. Zabehlo jej, až sa rozkašlala. Alexander k nej priskočil a pobúchal ju po chrbte. Oproti nej si na jeho miesto sadla Kamila a za ňu sa postavil Dominik, ktorý vyzeral viac ako nesvoj. Bol od nich odsunutý, pretože jediný stál.

„No ešte toto mi tu chýbalo!“ chytala sa za hruď a vykašlala posledný zvyšok zabehnutej minerálky.

„Ale no! To je čo za privítanie? Tvoj fešák ťa nenaučil ako sa slušne správať?“ Kamila sa hrôzostrašne zachechtala a Zuzane to na chvíľku pripomenulo jej hrozný sen. Striasla sa a bola pripravená odísť.

„Kamže ideš? Však sme len prišli a vy už odchádzate?“ drzo si odpila z Alexandrovho pohára a buchla ním o stôl, až pár kvapiek vyfrklo vonku.

„V prvom rade sa nezaujímaj o to, čo chcem ja,“ pozrela sa na ňu a potom na Dominika, ktorý vyzeral úplne inak ako si ho pamätala naposledy. „A po druhé, daj nám pokoj! Ja s tebou nechcem mať nič spoločné. Narobila si toho viac ako dosť. Nechcem aby si sa mi plietla do cesty. Od vtedy ako skončila stredná škola mám fakt skutočne pokoj a ty si mi to teraz pokazila, tak to tak nemôžem nechať a ostať tu,“ vstala a chytila Alexandra za ruku.

„Rómeo nám je nejaký nabrúsený,“ ozval sa Dominik, keď si všimol, že Alexander ju nechtiac chytil za zadok.

„Máš nejaký problém, mladý?“ vybuchol a Zuzana ostala udivená, kde sa to v ňom berie.

„Strč sa!“ vysmial sa mu a pobozkal Kamilu na vlasy.

„Poď! Ideme preč, pretože tieto blbé detské rozhovory ja nemienim počúvať. A ešte k tomu, keď sa tu tak prudko zhoršil vzduch od toľkého peroxidu,“ Zuzana prevrátila očami a Kamila si znova odpila z Alexandrovho piva. Keď položila pohár na stôl a Alexander sa načiahol po ňom, chytila ho za ruku a začala mu ju hladiť.

„Tak toto ani neskúšaj,“ silno jej stlačila ruku a schovala si jeho dlaň do svojej.

„Prosím, poďme preč, lebo to nedopadne dobre!“ Alexander jej pošepkal do ucha a Zuzana sa zvrtla a bez slova odišla. Dominik sa zasmial a dal Kamile bozk na krk. Tá sa len odtiahla a dopila zvyšok z pohára a vybrala sa iným smerom ako oni dvaja.

„Škoda toho môjho piva,“ sucho konštatoval, keď vyšli spod slnečníka a Zuzana sa k nemu obrátila.

„Vo mne zlosť priam kypela! To je vždy tak! Stretneš toho, koho nechceš, ale toho, koho by si rád videl, to sa ti nepodarí. A rovno som musela natrafiť na túto podarenú dvojicu,“ pobozkala mu ruku a potom sa zháčila.

„Fuj!“ preľaknuto na ňu pozrel a nevedel, čo sa deje.

„Ona ťa po tej ruke hladkala. No isto, ešte to. Aby si po nej pozeral!“ pustila mu ruku a Alexander sa urazil.

„Prepáč, ale čo si o mne myslíš? Ja nie som ten typ, čo sa pozerá za každou sukňou,“ úsmev ho po falošnom obvinení prešiel a neveriacky na ňu zazrel.

„Prepáč mi to, zlato, ale ja som to tak nemyslela. Jednoducho nechcem ťahať minulosť do prítomnosti. A predsa vieš, aké sú levy. Stačí pohyb okolo toho, koho mám rada a žiarlim do prasknutia. Prepáč mi to!“ pohladila ho po tej istej ruke, kde ho pobozkala a utešila ho tým, že majú pred sebou koncert. Za tú vetu sa cítila previnilo.

„Nie sme tu pre to, aby sme riešili nejaký primitívny párik. Sme tu pre to, aby sme si užili koncert,“ chytila ho okolo pása a pustili sa do kroku dole Námestím bok po boku.

„Ty si fakt žiarlila?“ podpichol ju po chvíľke ticha a na chvíľku sa od neho odsunula.

„A ešte ako! Nikto na teba nebude siahať, to môžem len ja.“

„Ale? A to ti kto povedal?“

„Nebuď ku mne hnusný, lebo tu zabočím a idem domov,“ vyhrozila mu a Alexander sa na ňu pozrel očami, čo ju vždy obmäkčili.

„Dobre teda, ostávam. Ale zapamätaj si, že ja žiarlim, ak sa niekto okolo teba pohybuje.“

„To je dobre! Aspoň viem, že ma máš rada,“ išla niečo povedať, no nestihla pretože jej vtisol na ústa bozk a následne jej venoval najkrajší úsmev, ktorý na ňom zbožňovala.

Bola pol hodina do začiatku koncertu a Alexander stál za Zuzanou, ktorá už čakala v prvom rade, držiac sa za zábrany.

„Och, aké je to romantické,“ otočila sa k nemu, keď cítila na krku jeho dych.

„Čo také? Tie zábrany?“ zvädla a znova sa vystrela.

„Prestaň. Tá poloha je romantická!“ objala ho a znova sa otočila smerom k pódiu. Zrazu sa vedľa nej zjavila známa postava, ktorá ju hlasno pozdravila.

„Ahoj Zuzka!“ bola to jedna z fanúšičiek, ktorá prišla do Banskej Bystrice na Zuzanin koncert. Neskôr sa za ňou objavili ďalšie tri baby z fanklubu.

„Jeda! Ahojte! Vedel som, že sa stretneme!“ prerazila zábranu, ktorú jej za chrbtom tvoril Alexander a objala sa so všetkými fanúšičkami.

„Tak čo, ideme si užiť po dlhom čase fajn koncert?“ vzrušene sa opýtala, pretože ak sa rozprávala na tému Zuzana Smatanová prinášalo jej to obrovské potešenie.

„No ako inak! Len ešte vydržať tie nemožné predkapely a potom príde najväčšia hviezda dňa,“ jedna z fanúšičiek ukázala na pódium, na ktoré vyšiel známy moderátor. Zuzana sa znova postavila čelom k pódiu a Alexander jej za chrbtom utvoril koridor, ktorý uzavrel tým, že sa chytil zábran a mal ruky vedľa jej rúk. Oprel si hlavu o jej a pozoroval program.

Ako to vždy bývalo, zo začiatku to musel všetko moderátor rozbehnúť, aby sa všetci pripravili na koncert a neskôr prišla aj predkapela, ktorá po väčšine znamenala, že sa čochvíľa dostaví hlavná spevácka hviezda. Zuzana počas tohto, pre nich bezvýznamného koncertu, prebrala s fanúšičkami témy, ktoré sa týkali Zuzany a predstavila im svojho priateľa. Pri rozhovore čas utekal fakt dosť rýchlo a keď vyšiel na pódium moderátor, aby uviedol Zuzanu Smatanovú, krik dievčat sa nedal široko ďaleko prepočuť. Zuzanu si vyžiadali hlasným skandovaním. Keď na pódium vybehli členovia jej kapely a spustili prvé tóny skladby, nevedeli sa dočkať, až uvidia niekoľkonásobnú zlatú slávicu.

Po malej chvíľke sa dočkali aj toho. Pri pohľade na Zuzanu Smatanovú, ktorá brala do ruky svoju gitaru, sa Zuzana na chvíľku zamyslela nad tým, že väčšiu časť jej života tvorí práve hudba. Či ju už tvorila alebo počúvala, bola jednoducho v siedmom nebi, keď mohla byť na nejakom koncerte svojej obľúbenej skupiny, ale hlavne na koncerte Zuzany Smatanovej. Aj toto bola jedna z vecí, ktorá ju v živote tešila. Počúvať skutočné texty zo života, ktoré jej mnohokrát hovorili takmer z hĺbky duše.

Na koncerte sa dokázala dokonale odviazať. Počas celého koncertu pospevovala spolu so Zuzanou texty známych skladieb a najviac milovala pasáže, kde Zuzana nechávala spievať svojich fanúšikov, čiže aj ju. Niekedy mala pocit, že ten hodinový koncert nestačí a mala by vystupovať niekoľko hodín. Vedela, že všetko sa musí raz skončiť a vždy, keď sa dostávala k poslednej skladbe, prišlo jej to akosi ľúto a v rýchlosti si premietla celý koncert v hlave. Pri poslednej skladbe sa vždy s ostatnými fanúšikmi najviac odviazala a zjapala ako o život. Alexander sa niekedy nestačil čudovať, kde sa to v nej všetko berie. On bol skôr ten typ, ktorý potichu počúval Zuzkin hlas a vnímal atmosféru koncertu. Ale každý jeden z obecenstva to vnímal inak. Niektorí to poňali po svojom a začali tancovať, iní kričali na Zuzanu z plného hrdla, aby sa na nich pozrela a niektorí len tak stáli a pozerali, čo sa bude ešte diať. No všetci tam boli z toho dôvodu, aby si spravili radosť a vyčarili trebárs svojim deťom radosť, že môžu počuť jednu z najúspešnejších speváčok na Slovensku. Práve preto Zuzana milovala jej koncerty.

Koncert sa blížil k záveru a po tom ako sa Zuzana lúčila, začali všetci jednohlasne skandovať: Ešte, ešte, ešte... a tak Zuzane neostávalo nič iné ako vyjsť znova na pódium a zahrať malý prídavok. Vždy vie ako potešiť svojich fanúšikov! Pomyslela si a užívala si už skutočne poslednú skladbu jej koncertu.

Ako to bývalo zvykom, väčšina deciek sa rozbehla po poslednej piesne do zákulisia, aby získali Zuzanin podpis, no Zuzana s Alexandrom a zvyškom fanklubu boli trpezliví a počkali si, kým sa to tam, vzadu, trošku uvoľní, aby sa s ňou mohli chvíľku porozprávať. Zuzanu Smatanovú považovala za milého človeka s ktorým sa dalo porozprávať na hocijakú tému a obzvlášť, ak hrala ona sama vo svojej kapele. Pri myšlienke na to, aký bol ten koncert fajn si uvedomila svetlé stránky života. Človek by mal viac myslieť na to pozitívne ako negatívne, pretože sa môže rýchlo stať, že prestane vnímať to pekné okolo seba a vplyvom okolia a podnetov prostredia sa zmení na nepoznanie. Zuzana o takých prípadoch vedela, ale teraz na to nechcela myslieť. Bola v kolektíve s ktorým si mala čo povedať a pri svojej obľúbenej speváčke, v spoločnosti svojej lásky.

„Jej!“ Zuzana zvolala prekvapene, keď sa ráno dostavila do kuchyne a zbadala za stolom sedieť pohromade Sofiu, Bruna, Antona a Emu.

„Ani som nevedela, že ste prišli,“ objala odzadu starú mamu a vtisla jej na líce vrúcny bozk a pozdravila aj Antona.

„To máš tak, slniečko, keď sa po nociach flákaš,“ Bruno sa na ňu usmial, odhryzol si z rožka a Sofia ho udrela do pleca.

„Ale čoby sa flákala? Mala predsa koncert a ten si treba dostatočne užiť, že?“ Anton na ňu žmurkol a Sofia dodala: „Treba si ho užiť, ale netreba prísť domov o pol dvanástej, keď koncert začínal o siedmej večer, všakže?“ vstala od stola s prázdnym tanierom a potľapkala Zuzanu po zadku, ktorej na tvári mierne zahrala červeň. Ešte rozospatá si sadla na Sofiine miesto. Odpila si z jej pohára a potom sa zarazila pri otcovom pohľade. „Nevravela si raz dávno, že nebudeš nič po nás piť?“ udrel ju jemne po ruke a poslala mu vzdušný bozk.

„Dovolíš?“ Sofia sa zdvorilo spýtala, keď prišla na svoje miesto ešte s jedným kúskom chleba.

„Ale,“ svižne sa postavila, „niekto tu má teda veľký apetít,“ obdivne sa na ňu pozrela, následne na tanier s chlebom sadajúc vedľa Bruna, ktorý jej pohladil brucho.

„Mala by si byť rada, Zuzanka! Sofia čaká tvojho súrodenca, tak musí predsa jesť,“ uštipol ju do líca a Zuzana sa konečne dostala k raňajkám. Po dlhšom čase sa mohli porozprávať o tom, čo všetko sa okolo nej stalo. Pozvala ich tiež na koncert, ktorý sa má konať o mesiac v najlepšej banskobystrickej reštaurácii a Ema súhlasila, že sa prídu pozrieť. Zuzana sa taktiež pochválila, že začala už na stálo pracovať u Alexandrovho starého otca a má ešte hodinu čas do odchodu.

„Za hodinu pôjdeme aj my, tak ťa môžeme zobrať. Odvezieme ťa a spravíme vám aj tržbu,“ Ema na ňu žmurkla a pochválila Brunove raňajky.

„Ale nemusíš si robiť starosti, starká. Mne tam ide autobus, ja sa rada vozím a,“ do reči jej skočil Bruno.

„Rada sa vozíš a kecáš so šoférmi autobusov, že?“ podpichol ju a zatvárila sa nahnevane a hodila po ňom utierku, ktorú mala po ruke.

„Radšej sa nebudem rozčuľovať. Rada sa vozím autobusom a okrem toho je to tak trošku od veci postavená dedina, tak by ste mali zachádzku,“ oznámila im, kde sa ich obchod nachádza a tentoraz sa sám Anton ponúkol, že ju tam odvezú.

„Nerobí nám to problémy, aby sme ťa tam odviezli. Pre svoju vnučku všetko,“ objal ju, pretože sedela vedľa neho a Zuzane od radosti podskočilo srdce, keď videla všetkých takto pohromade.

„Au!“ Sofia prerušila rannú idylku výkrikom a Brunovi takmer z ruky vypadol pohár s mliekom.

„Čo sa deje?“ preľaknuto jej pohladil bruško a Sofia ho upokojila.

„To nič, malý alebo malá sa pohla a trošku to zabolelo,“ chytila a nasmerovala mu ruku na správne miesto, čím ho upokojila. Pokračoval vo svojich raňajkách, držiac v jednej ruke chlieb a v druhej bruško Sofie.

„No tak ja som potom asi v maminom brucho poriadne nekopala. Vidno to podľa toho, že nemám rada futbal,“ jedine Zuzana sa na tom zasmiala. Bruno na ňu pozrel s nepochopením a Ema si odkašľala. Táto téma bola ešte stále tabu.

„Čo je? Však som nič nepovedala! Nemôžem predsa myslieť len na minulosť,“ vzdychla si a nikto na to nič nepovedal. Ema prerušila ticho.

„Ďakujem ti krásne za raňajky, synček! Boli fakt vy-ni-ka-jú-ce!“ podala mu tanier, keď prechádzal okolo a ešte dojedal zvyšok papriky.

„Však to boli obyčajné rožky so salámou a zeleninou, čo bolo na nich výnimočné?“ nerozumel a Ema sa za ním len zahnala.

„Od cudzieho vždy lepšie chutí,“ žmurkla na neho a na oplátku jej ponúkol ešte kávu.

„Tak hovor! Aký bol koncert?“ Bruno sa zvedavo opýtal a prisadol si znova za stôl so šálkou horúceho čierneho nápoja. Začala rozprávať, čo všetko zažila, no pre istotu to, že sa stretla s Kamilou a Dominikom nespomenula. Aby zbytočne nezvyšovala Sofii tlak.

„Tak teda ideme! Majte sa tu fajn, príďte nás pozrieť!“ Ema sa vstávajúc lúčila so Sofiou a Brunom. „Posnažíme sa, ale keď je Sofia v takomto štádiu tehotenstva, tak neviem či je najvhodnejšie cestovať,“ postavil sa vedľa nej a chytil ju okolo pása. Sofia chcela namietať, no uvedomila si, že tak to bude asi najlepšie, ak ostane doma, pretože už za dva mesiace mala rodiť.

„Som tu už aj ja,“ Zuzana zišla dole po schodoch. „Môžeme ísť!“ obula sa a chystala sa vyjsť von za Emou a Antonom do auta ale pristupujúci Bruno ju chytil za rameno.

„Slečna! Len si pekne zober aj bundičku, pretože nie je tak teplo ako bolo včera na koncerte,“ prikázal jej a podával jej bundu z vešiaka. Prevrátila očami a pozrela sa na Sofiou, ktorá s ním tento raz súhlasila.

„Nenamietaj!“ vyhrozil jej ukazovákom a chcela mu do neho zahryznúť ale včas ho schoval.

„Bež ty, kanibal! Potom sa ozvi, či treba po teba prísť, dnes budem v škole končiť skôr, tak snáď to budem stíhať,“ mával na ňu z diaľky a keď sa ich auto stratilo za križovatkou ponáhľal sa pripraviť do školy na vyučovanie.

Po zhruba štyridsiatich minútach cesty v aute sa dostavili pred obchod, kde Anton zaparkoval. Všetci traja vystúpili a Ema sa zhlboka nadýchla dedinského vzduchu.

„Čo tak dýchaš? Tu je iný vzduch ako u vás na dedine?“ Zuzana si z nej urobila trošku srandu a Ema sa znova nadýchla.

„Treba si užívať každú chvíľku na čerstvom vzduchu. Ty hlavne poď, lebo prídeš neskoro,“ zaplesla za ňou dvere, keď vystúpila a Anton zaistil auto.

Vstúpila do obchodu, za ňou Anton a Ema sa pristavila pri dverách, kde ju trošku prekvapilo meno Trojan. Znervóznela a vošla za nimi dnu. Možno si to len s niekým pletiem, možno je to len zhoda náhod... Snažila sa vo vnútri upokojiť a pristúpila k regálu odkiaľ si vzala nákupný košík.

„Tak zatiaľ si vyberte, čo potrebujete a ja sa idem prezliecť,“ v momente zdúchla a k pokladni vošiel zo zadných priestorov za zvuku zvončeka Jozef.

„Dobrý deň!“ Zuzana sa pozdravila, keď sa popri ňom prešmykla a stratila vo dverách.

„Aby ste vedeli, tamto sú moji starí rodičia, tak potom im to treba naúčtovať,“ z tmy sa ozýval len jej hlas, keď mu vysvetľovala situáciu.

„Tá vaša vnučka je teda ukecaná. Dobrý deň!“ Jozef sa priblížil k Eme a Antonovi a podal im ruku.

„Niečo nám hovorte. My ju musíme počúvať furt,“ Anton sa schuti zasmial a Ema ho umlčala nespokojným cmuknutím. Myšlienkami však blúdila kdesi inde a premýšľala, či odniekiaľ vedúceho obchodu nepozná. Nebola si na sto percent istá a podozrievavo si ho premeriavala.

Po chvíľke ako bola pohrúžená do nakupovania sa pri nej objavila Zuzana a dala jej bozk na líce.

„Tak čo starká? Už si si vybrala všetko, čo potrebuješ?“ pozrela sa jej do košíka a keď v ňom uvidela tri veci, prekvapilo ju to.

„Nechcela si si nakúpiť toho viacej?“ prekvapene sa opýtala a Ema ju pohladila po ruke.

„Toto mi bude zatiaľ stačiť. Musíme sa zastaviť aj tak v hypermarkete a tam poriadne nakúpiť, pretože zasa nepôjdeme dlhšie do mesta,“ upokojila ju a Zuzana jej ukázala, že Jozef jej to nablokuje a stratila sa v sklade odkiaľ si doniesla za košík vecí, ktoré bolo treba vyložiť do regálov. Došla späť na predajnú plochu a Ema akurát platila. Zuzana sa s ňou išla ešte rozlúčiť a popriala jej šťastnú cestu domov.

„Ďakujem vám ešte raz, že ste ma sem doviezli. Držte sa a hádam nás prídete pozrieť a užijem si vás trošku dlhšie!“ posmutnela a Ema ju pohladila po tvári.

„Neboj nič, znova sa ukážeme. Drž sa tu, zlatko!“ pobozkala ju na líce a nepokojne sa okolo seba poobzerala. Vyšli z obchodu a Zuzana im odo dverí zamávala, pretože nechcela v šľapkách vybiehať von. Zaliezla dnu a vrátila sa k svojej práci. Ema si sadla do auta a chvíľku nepokojne sedela.

„Mám taký zlý pocit,“ chytila sa krku a Anton naštartoval a odbočil na cestu, „že meno Trojan odniekiaľ poznám,“ zhrozila sa, keď pozrela von oknom a prehltla, keď videla okolo prechádzať muža. Anton chcel zastať, ale Ema mu prikázala aby išiel ďalej. Premýšľala, čo by bolo v tejto chvíli najvhodnejšie urobiť. Potrebovala si overiť ešte pár informácií, no mala zlú predtuchu, že sa stane čosi, čo si bude vyčítať.

Zuzana si v kľudne vykladala tovar a Jozef si robil za pultom pri pokladni svoju prácu. Krátko na to, ako Anton a Ema odišli sa dvere znova rozleteli a dnu vstúpila staršia pani spolu s mladým mužom. Spočiatku zaregistrovala len paniu, ale neskôr si všimla, že muž, ktorý s ňou prišiel bol Karol.

„Dobrý deň, pani Majerová!“ Jozef sa jej zdravil hneď ako vstúpila a keď okolo neho prechádzal Karol, niečo mu pošepol do ucha, čo mu na chvíľku zmrazilo úsmev. No znova sa zoširoka usmial, keď sa začal rozprávať s obyvateľkou dediny.

„Nech sa páči, tam vám poradí Zuzanka, naša nová predavačka,“ zaviedol ju za ňou a Zuzana si utrela ruky do zástery a milo sa na pani Majerovú usmiala.

„Ako vám môžem pomôcť?“ zložila si ruky a pani ju požiadala, aby jej našla v sklade odloženú bonboniéru z limitovanej edície.

„Jasné, hneď to bude, nebojte sa, hneď som späť,“ ubezpečila ju a stratila sa v skladových častiach obchodu. Na predajnú plochu prišiel medzi časom Karol, ktorý mal na pláne dokončiť Zuzaninu robotu. Po chvíli sa znova vynorila z tmavých dverí a v ruke držala krabicu bonbónov, na ktorých bolo jej meno.

„Nech sa páči! Tu je vaša objednávka, zvyšok si už vybavte s pánom Jozefom pri pokladni,“ pani Majerová jej vrúcne poďakovala.

Chcela sa vrátiť na miesto, kde bola, no videla, že je tam Karol. Nesmelo sa k nemu priblížila a ucítila jeho elegantnú pánsku vôňu a všimla si ako mu k telu dokonale priliehalo tričko spolu so zásterou.

„Nemusíte to robiť za mňa, ja to dokončím,“ nesmelo sa mu ozvala za chrbtom a Karol sa k nej obrátil. Pozrel jej hlboko do očí a poodhalil rad zubov.

„To je v pohode, sme tu dvaja na to a dnes toho nie je tak veľa. Ale ak chceš,“ podal jej plechovku a pri tom jej chytil ruku, „môžeme to dokončiť spoločne!“ rýchlo sa obrátil späť k regálu. Vydýchla si a pozrela sa mu priamo na zadok. Nadávala si a aj ona sa zvrtla k chladiacemu boxu s jogurtmi a maslom. Medzi tieto potraviny vložila čokoládu, ktorú pred tým vytiahla z vozíka. Tesne za sebou pocítila stojaceho Karola, ktorý jej chytil ruku a vytiahol čokoládu z boxu a preniesol ju späť, tam kam patrila.

„Nemusíš byť nervózna, neboj nič, zvykneme si na seba. Inak teší ma,“ vystrel k nej ruku a keď mu s otvorenými ústami podala aj ona ruku, predstavil sa, „som Karol! A ty? Inak mi môžeš v pohode tykať, nie som starý,“ uistil ju a ostala po slede udalostí šokovaná, pretože sa nevedela ovládnuť.

„Ja, ja... Ja som Zuzana, aj mňa teší!“ znova sa vrátila do reálneho sveta a premerala si ho od hlavy po päty. Ach... Ja sa asi roztopím...

„Pustite klimatizáciu!“ náhle vyhŕkla a chytila sa za ústa. Karol sa zasmial.

„Ja som to povedala nahlas?“ mierne sa začervenala, už druhý krát za tento deň a Karol jej prikývol.

„Teraz na konci jesene ti je teplo?“ oprel sa o regál vedľa nej a utrel si tvár do rukáva. Roztápam sa z teba, do frasa... Zavolajte vyháňača diabla, pretože ma asi posadol zlý duch a mám preludy dokonalej postavy... Och! Zhlboka si vzdychla a Karol na ňu stále pozeral. Zrazila sa spýtala sa:

„Deje sa niečo, keď na mňa tak pozeráš?“ oprela sa o regál a všimla si, že na nich pozerá Jozef. Začala šepkať, „mali by sme sa vrátiť do roboty, lebo šéfovi sa to nebude páčiť,“ navrhla a Karol súhlasil. Zabite ma niekto... Toto sa Alexander nesmie nikdy dozvedieť, o čom ja premýšľam... Pritisla si k telu konzervu a pevne ju zvierala. Ani sa o tom nikdy nedozvie... Ešteže sa nedajú čítať myšlienky, lebo by som bolo v peknej... zvyšok vety nedokončila, len omámene vložila konzervu do regála a načiahla sa po ďalšej.

Deň rýchlo ubehol a blížil sa podvečer. Bruno sa vracal z roboty a vo dverách ho čakala Sofia.

„Aké milé privítanie ma tu čaká,“ švitoril si popod nos, keď stúpal hore schodmi na verandu.

„Stalo sa niečo, keď ma tu takto čakáš?“ podišiel k nej a vášnivo ho na privítanie pobozkala.

„Hmm, tak to by si tu mohla stávať každý deň,“ usmial sa na ňu, pohladil ju po tvári a tak ako už veľakrát predtým prešiel rukou po brušku. Vošiel dnu, položil si aktovku na zem a vyzul sa. Posadila ho na skrinku s topánkami a sadla si na neho.

„Zlato?“ povedala maznavým hlasom a uvoľnil si kravatu.

„Áno, počúvam ťa,“ šmátral jej po nohe a Sofia mu šepkala do ucha. „Kedy si už konečne spravíme trocha voľna? Mohli by sme si niekam vyjsť, kde by sme mali kľud, zrelaxovali sa a užili si seba navzájom. Neustále si v práci a nemáme pomaly na seba čas,“ objala ho a chcel ju zdvihnúť na ruky, no protestovala.

„Neblázni! Teraz by si ma hádam ani neudvihol,“ zoskočila mu z nôh a išli spolu do izby. Dával si dole kravatu a vyzliekal si pomaly košeľu a Sofia na neho mlčky pozerala.

„Netuším. Mohol by som si zobrať deň voľna, tak by sme si to hádam mohli užiť u mojej matky, čo povieš?“ prehodil si košeľu cez stoličku pod schodmi na povalu a vyzliekol si nohavice.

„Tam si dokonale oddýchneme od všetkých starostí. Ticho prírody a čaro dediny spraví svoje, hm?“ prechádzal okolo nej a pobozkal ju.

„No dobre, ako myslíš. Ale nebude to trošku divné, keď si povedal mame, že by nebolo vhodné aby som cestovala a teraz jej navrhneš aby sme prišli?“ žmurkla na neho a pristúpila k nemu.

„Ani nie. Vysvetlím jej čo je vo veci a bude nakoniec aj rada, že prídeme, však sama nás pozývala, no nie?“ Sofia ho zvalila na posteľ s teplákmi, ktoré si išiel obliecť a hladila ho po obnaženej hrudi.

„OK! Vybavíš to s ňou?“

„Samozrejme, že vybavím, to nie je problém. A potom,“ pobozkal jej ruku, „môžeme ísť po troch dňoch na nejakú večeru aj spolu so Zuzkou!“

„Po troch dňoch? Chceš u matky stráviť tri dni?“ prekvapene sa od neho na chvíľku vzdialila.

„No tak na niektorý piatok by som si vzal voľno a mohli by sme u rodičov stráviť piatok, sobotu a nedeľu,“ posadil sa, obliekol si tepláky a Sofia sa posadila vedľa neho.

„Dobre, mne to nerobí problém, len treba vybrať vhodný čas,“ položila mu ruku na chrbát a oprela sa o neho. Načiahol sa po tričku a Sofia mu ho zachytila.

„Navrhujem, aby sme išli na večeru keď Zuzana odohrá koncert, na ktorý nás pozvala,“ s ľahkosťou ju pobozkal a navliekol na seba tričko.

„Myslíš tú hriešne drahú reštiku, ktorú si nemôžeme dovoliť?“ pripomenula mu o čo sa jedná a čupol si oproti nej.

„Neboj sa, raz za život nám to skutočne neublíži. Uvidíš, bude tam fajn,“ nevedela, čo má na to povedať, len súhlasila. Strčila do Bruna, ktorého prevážilo dozadu a spadol.

„To mám za tú dobrotu?“ rýchlo vyskočil na nohy a Sofia sa postavila oproti nemu. Náruživo mu vyzliekla tričko.

„Však vieš, ako som to myslela. Mám ešte nedožehlené a okrem toho,“ zastavila sa pri dverách a premerala si ho od hlavy po päty, „nemusel si sa ani prezliekať, pretože si sľúbil Zuzane, že po ňu prídeš,“ vzduchom mu poslala drobný bozk a mlčky sa chytil za hlavu. Vytiahol si zo skrine menej formálne veci ako tie, ktoré nosil do práce.

Zuzana sa každú chvíľu pozerala na mobil a keď sa minúty blížili k šiestej hodine večer, nahodila na tvári úsmev a pohla sa od regálov k Jozefovi.

„Prepáčte! Za chvíľu bude šesť hodín. Mohla by som sa ísť už prezliecť, pretože príde po mňa otec, aby ma odviezol domov,“ prehodila si mobil do druhej ruky a opäť pozrela na hodiny.

„Ale jasné, Zuzka! Len bež, Karol tu ostane, tak nemusíš mať starosti. Len si potom dohodnite, kto ostane budúci týždeň na nočnú,“ oprel sa o pult a porozhliadol sa po predajni a prišlo mu čudné, že Karola nikde nevidel.

„Dohodneme, nebojte sa! Ďakujem pekne!“ poďakovala a odpochodovala do šatne, aby sa prezula a prezliekla. Keď vošla do miestnosti prekvapil ju Karol, ktorý si akurát vyzliekal tričko. V momente sa obrátila a automaticky si dala ruku cez oči.

„Prepáč, netušila som,“ nevedela nájsť správne slová a situácia, ktorá nastala jej pripadala trápna.

„To nič nevadí, však aj tak nemám pod tričkom nič také, čo by som nemohol ukázať,“ mierne sa zasmial a Zuzana sa k nemu otočila a prehliadla si ho. Po chvíľke pristúpila ku svojej skrinke a rýchlo sa prezula, vyzliekla zásteru, prevesila ju cez vešiak a zabuchla dvere. Otočila sa ku Karolovi, ktorý sa akurát prezúval a spomenula si, že si zabudla bundu. Znova otvorila a zobrala si ju do ruky, pretože mala na pláne cestu autom. Karol sa prezul, zabuchol dvere a naraz sa k sebe so Zuzanou obrátili.

„Máš dnes večer niečo na pláne?“ navliekol si na seba koženú bundu. „Žeby som ťa pozval na nejakú malinovku alebo pivko?“ oprel sa rukou o jej skrinku a prehliadla si jeho ruku svojej vedľa hlavy.

„Nemám nič na pláne,“ preriekla sa a prevrátila očami.

„Tak v tom prípade by si mohla ísť so mnou. Na chvíľku si sadnúť, čo povieš?“ váhala a keď sa k nej začal približovať, aby ju pobozkal, neodvrátila sa, len zavrela oči. Pobozkal ju najskôr na líce a prešiel k ústam. Spočiatku si poriadne neuvedomovala, čo sa deje, no až neskôr si spomenula na slová Jozefa a na Alexandra. Zhrozene sa odtiahla a utrela si nenápadne ústa. Toto bolo čo?! Sakra, sakra a ešte raz sakra alebo aj horšie! Však ja som, teda on mňa... Nadávala si, že sa pobozkala s Alexandrovým otcom, aj keď to bol podnet z jeho strany. Vrátila sa na začiatok k rozhovoru s Jozefom, keď jej hovoril, že v obchode pracuje aj jeho syn.

„No do riti!“ povedala tento raz nahlas a Karol sa od nej odtiahol.

„Čo je? Čo som ti spravil?“ dával od nej ruky preč a nahmatala za sebou svoju skrinku a zistila, že nezamkla.

„Ale nič, haha, čoby sa dialo?“ bravúrne to zahovorila a ukázala mu zámku.

„Len som si nezamkla skrinku,“ rýchlo sa otočila a uzamkla si svoj osobný priestor, ktorý bol vyhradený pre ňu. Na krku pocítila Karolov dych a otočila sa. Znova ju pobozkal, no tentoraz sa zháčila.

„Prepáč, ale zabudla som, ja s tebou nemôžem ísť,“ oprel si o skrinku obe ruky a Zuzana sa nachádzala práve medzi nimi.

„A prečo? Nemusíš sa báť, ja ti nič neurobím, je to len nevinný flirt,“ pokúsil sa ju znova pobozkať, ostala však naďalej ako prikovaná.

„Zabudla som na to, že po mňa prišiel otec a určite ma už čaká.“

„Otec?!“ preľaknuto sa opýtal, až mu preskočil hlas a chcela sa dostať preč zo „zovretia“ popod ruky, no nemusela, pretože ju pustil sám a rýchlo sa otočil ku svojej skrinke.

„Vlastne, ja som takmer zabudol na to, že tu mám ostať, pretože mám nočnú. Na budúcej nočnej sa dohodneme, dnes to zoberiem ja,“ odkašľal si a otvoril skrinku, vyzliekol si tričko a radšej bez slova vypadla rýchlosťou blesku von. Mávajúc prefrčala okolo Jozefa a už jej v momente nebolo. Bruno prišiel ako na zavolanie a rýchlo si k nemu prisadla.

„Ahoj, slniečko! Ako?“

„Prosím, poďme domov,“ prerušila ho a zhlboka dýchala.

„Ako chceš,“ potichu zaradil prvý stupeň aby sa pohol a Zuzana si vedľa neho pomaly prešla po ústach. Karol ako manager v našej kapele? No nikdy, to pôjdem radšej spievať na ostrov Madagaskar... Ty blbaňa blbá, za toto by si si mala vpáliť takú facku, žeby si sa nespamätala... Karol je predsa Alexov otec... Vtlč si to do tej gebule... Vtlč! Vo vnútri ju ťažil ten hrozný pocit, že sa namotala na toho nesprávneho muža. Pokúšala sa nad tým neuvažovať, pretože by sa zbytočne rozčúlila, aj keď už vytočená bola. Mlčala, aby sa jej Bruno zbytočne nepýtal, čo sa s ňou deje. Pretože by to bolo dosť náročné vysvetliť. Donjuanstvo niektorých ľudí nemá obdobu... Uff, uplietla som si na seba teda poriadne dlhý bič! Chudák Alexander... Spustila v aute rádio, aby nemusela na také blbé veci myslieť.

Kapitola dvanásta - Rýchly pád smerom nadol

Bruno nestihol ani poriadne zaparkovať pri dome a Zuzana už vyštartovala von z auta.

„Však počkaj, kam sa ponáhľaš?“ otvoril dvere na svojej strane a kričal po nej, ale Zuzana si ho nevšímala a bežala do domu. Preletela okolo Sofie, ktorá schádzala dole schodmi a ani sa nepozdravila. Som ja ale sprostá! Prečo som ten test tak dlho odkladala... Musím to konečne zistiť, pretože nedajbože k niečomu dôjde a potom budem v takej riti, že ma z toho nedostane ani štyridsať modlitieb. Rýchlo vrazila do svojej izby, zvliekla si kabát, hodila na posteľ tašku a vybrala si spod postele tehotenský test. Teraz alebo nikdy! Vyšla z izby a na chvíľku zastala pri zábradlí, všimla si, že domov sa dostavil aj Bruno a zvrtla sa na päte. Vbehla znova do izby, rýchlo nahmatala v taške mobil a vytratila sa do kúpeľne. Zavrela a zamkla za sebou dvere, vbehla do záchodovej miestnosti a pre istotu zamkla dvere aj tam. Stiahla si nohavice, posadila sa na záchod a rýchlo otvárala tehotenský test. Chvíľu jej trvalo kým ho otvorila, nakoniec fóliu roztrhla zubami, v rýchlosti sa pomodlila a urobila, to čo mala spraviť už dávno. Chvíľku si posedela na záchode, vyprázdnila sa a keď spravila, čo písali v návode položila test za seba na nádržku s vodou. Naťukala Alexandrovi SMS-ku, aby v najbližšej dobe čakal buď pozitívnu, alebo v ich neprospech negatívnu správu. Natiahla si nohavice, zavrela záchod, spláchla a zobrala si so sebou test k umývadlu. Netrpezlivo chodila okolo umývadla, na ktorom bol aj test a pozerala na mobil. Zrazu jej začal zvoniť v ruke. Alex... Ako na zavolanie!

„Ahoj, zlato!“ ani sa nepozdravil a prešiel rovno k veci.

„Tak čo? Ako sme na tom?“ opýtal sa značne rozrušene a Zuzana bola chvíľku ticho.

„Neviem, ešte som sa nepozrela, nemám na to odvahu,“ vzdychla si.

„Neboj sa! Ak to bude dieťa, postaráme sa o neho a ak nie,“ na chvíľku sa odmlčal. „Bude hádam aj lepšie,“ povedal presne to, na čo v tom momente myslela.

„Ok, idem teda na to,“ bola pripravená pozrieť sa, čo jej vyšlo.

„Fu, mám nervy!“ od nervozity sa jej začali potiť ruky a srdce jej bilo ako splašené.

„Toto je ešte lepšie ako pozerať hokejový zápas. Toľko adrenalínu!“

„Si tĺk! Prestaň si robiť srandu, to je vážna vec!“ schladila ho a so zavretými očami sa pristavila pri teste.

Bruno pobozkal Sofiu a prešiel do kuchyne. Vyzliekol si sveter a Sofia k nemu pristúpila bližšie.

„Dnes som tak rozmýšľala, prečo sme si nedeli spraviť test, že či to bude chlapček alebo dievčatko,“ pošúchala ho po hrudi a napil sa čistej vody.

„A nie je lepšie, ak sa necháme prekvapiť?“ žmurkol na ňu, položil za seba pohár a pobozkal ju. Kľukol si jej k bruchu a započúval sa.

„Čo robíš? Hm?“ chytila mu hlavu do rúk a bola celá unesená z toho, ako sa, s priložením uchom k pupku, radoval z nového člena rodiny.

„Len mi nezačni splietať blbosti s futbalistami a podobne,“ poprosila ho a vztýčil sa.

„Nie, to nie. Len som chcel počuť, čo malinké robí. Strašne sa na neho teším!“ bola nadšená z toho, že sa tomu tak teší a vedela, že si hneď na začiatku vybrala správne, keď pri ňom ostala.

„Vieš si predstaviť, keby som odišla hneď v ten večer, ako som ti doniesla bundu?“ zasmiala sa a Bruno si ju k sebe privinul.

„Ja som ťa nemal v pláne len tak pustiť, to si ešte netušila, kam si sa dostala,“ pobozkal ju na ucho a na krk.

„Hej, však som si všimla, že hneď zo začiatku si na mňa vybehol nahý,“ znova sa zasmiala a jeho ruku presunula na svoje brucho.

„Práve tento malý človiečik z toho vznikol. Som neskutočne rada, že práve ty si jeho otcom. Opakujem Ti to strašne veľa krát, ale to preto, lebo ťa milujem!“ vyznávala mu lásku, no trošku posmutnela.

„Čo sa deje?“ zaboril si nos do jej vlasov, zvrtla sa a dala mu bozk na bradu.

„Spomenula som si na syna Alexandra. Chýba mi tu. Ja mám hrozný pocit, Bruno, že môj syn je práve ten Alexander, s ktorým Zuzana chodí,“ ťažko si vzdychla a Bruno sa na ňu usmial.

„Však v tom nevidím žiaden problém. Bolo by to síce trošku divné, ale v podstate. Keby bol Alex tvoj syn, boli by len nevlastní súrodenci. Nemala si pred tým nič spoločné s našou rodinou, tak by sa ani nič v podstate nestalo,“ znova ju utešil a bral veci s nadhľadom.

„Ale bolo by to divné hlavne z morálneho hľadiska, nemyslíš?“

„Prosím, nemysli na to, ani nevieš či je to tak a robíme zbytočnú vedu,“ silnejšiu ju objal a pri tom dával pozor na jej bruško.

„Mne skôr robí starosti Zuzana, zasa sa správala divne,“ obrátil tému, aby sa nebavili o tom, čo ju trápi.

„Pravdu máš. Prefrčala okolo mňa ako uragán a ani sa mi nepozdravila. Išla hore,“ oprela sa mu o hruď a  rozhodol sa, že ju pôjde radšej skontrolovať. Keď vystúpal hore schodmi začul, ako sa rozprávala za dverami kúpeľne a veľmi ľahko zistil, že práve s Alexandrom.

Otvorila oči a uvidela pred sebou najskôr dve čiarky a brucho jej skrútil nepríjemný pocit.

„Sakra práce!“ zahrešila a potom si pretrela oči a uvidela, že na tehotenskom teste ostala jedna čiaročka. Zoširoka sa usmiala a zobrala si test do rúk.

„Nič z toho,“ prevrátila si ho v ruke, „nebudeš otcom a ja nebudem matkou,“ potešila sa, no na druhej strane sa s tým tak vžila, že čakala, že nejaké dieťa mať bude. Počula, ako Alexander zhlboka dýchal a potešil sa tomu.

„Uff... Asi najhoršia chvíľa v mojom živote, ale som rád, že je to tak ako to je. Budeme si musieť dávať väčší pozor, aby k tomu znova nedošlo.“

„To si buď istý! Ale sľúb mi, že raz to dieťa budeme mať,“ povedala trošku smutným hlasom a Alexander ju utešil.

„A vieš, že áno? A kľudne aj dve. No na teraz je to takto dobre, pretože deti by vychovávali dieťa,“ znova si vydýchol a pomaly sa s ňou lúčil, pretože ležal v posteli a čítal si knihu.

„Tak to by sme na dnes mali. Ale mi odľahlo. Dobre, bežím aj ja, aby to nebolo povedomé, lebo som zmizla ako gáfor. Milujem ťa, papa!“ rozlúčila sa, vošla do záchodu, strčila si obal od testu do zadného vrecka a samotný test si vzala do ruky. Odomkla dvere a dostala poriadne ľadovú sprchu, keď videla, že za dverami stojí Bruno. Rýchlo skryla ruku s testom za chrbát.

„Tak toto teda povedomé je! Buď si istá, že polovicu rozhovoru som si vypočul nechcene. Ukáž, čo máš v ruke!“ prikázal jej a tento raz vedela, že to nemyslí zo srandy. Ukázala mu zahanbene tehotenský test a zavrela za sebou dvere na kúpeľni.

„Oci, prosím ťa, nehnevaj sa na mňa, ja som...“

„Buď ticho!“ skočil jej do reči a strčil jej test späť do ruky.

„Čakám ťa dole a rátam s tým, že mi to všetko vysvetlíš,“ zvrtol sa a schádzal dole. Ostala sklamane stáť pred dverami a po chvíľke sa pohla za ním.

Pomaly prešľapovala z nohy na nohu, aby sa tej trápnej situácii vyhla a cestou zahodila pri dverách obal od testu. Tak a došla som... Prečo musím mať také šťastie? Prišla k nim a videla Bruna stáť pri umývadle so založenými rukami.

„Čakám na tvoje vysvetlenie,“ prehodil skôr ako stihla čosi povedať alebo sa čo i len nadýchnuť.

„Ja si myslím, že sa nič zlé nestalo. Však ani,“ snažila sa brániť, no nepustil ju k slovu, „vidím, ako nám veríš! Nepovedala si to ani mne a ani Sofii, že sa niečo stalo. A keď som sa spýtal, čo sa deje, tvárila si sa ako to najčistejšie stvorenie,“ soptil a Sofia ho chytila za plece.

„Ale, oci.“

„Žiadne ale! Sklamala si ma, Zuzka! Prečo si mi o tom nepovedala? Určite by som zúril menej ako teraz.“

„Však sa nič nedeje, nie som ani tehotná,“ znova použila na svoju obranu výsledok, čo jej vyšiel v teste, no nereagoval na to. Nesmelo sa posadila na kraj stoličky.

„Vieš si predstaviť, čo by si robila, keby si tehotná bola?“ pozrel sa jej na brucho.

„To isté čo vy dvaja so Sofiou. Tešila by som sa!“

„Lenže to je trošku iné,“ pridala sa do rozhovoru aj Sofia a Zuzana na ňu pozrela s výčitkami svedomia. Bruno sa trošku upokojil.

„Nechcem, aby si si teraz myslela, že nikdy nesmieš mať dieťa, to vôbec nie, ale ide mi o to, že si mi nedôverovala,“ sklamane sa na ňu pozrel. Postavila sa a vykročila k nemu.

„Oci, prepáč mi to! Nevedela som ako zareaguješ a aj ja som sa toho strašne bála. Však ten test som dosť dlho odkladala.“

„Dlho? Kedy sa to stalo?“ znovu mu stúpol tlak, ale rýchlo sa upokojil.

„Asi pred mesiacom,“ pozrela sa do zeme a nespokojne triasla nohou. Nič na to nepovedal.

„Prečo som ja taký somár?“ obvinil sa, pokrútil hlavou a Zuzanu prekvapil zvrat situácie. Silno ju objal a Zuzana ho objala tiež, až jej vyhŕkli slzy.

„Máš predsa osemnásť rokov, vieš čo robíš, len si mi o tom mohla povedať,“ vyhrešil ju, keď ju od seba odsunul a utrela si slzu z kútika oka.

„Nemusíš sa mi zdôverovať s intímnym životom, ale ak máš problém, kľudne ho môžeš s nami riešiť. To predsa vieš.“

„Ďakujem ti, oci, že to tak berieš, ale fakt som nevedela, ako sa mám zachovať. Nepovedala som to ani Sofii, pretože som nenašla odvahu. Prepáčte mi to! Môžeš si byť istý, ty aj Sofia,“ letmo sa na ňu pozrela, „že keby sa čokoľvek stalo, boli by ste prví, kto by o tom vedel. Však doteraz som všetky moje problémy riešila so Sofiou alebo s tebou, oci,“ ešte raz sa ospravedlnila a opýtala sa, či môže odísť.

„Bež, nech ťa tu nevidím!“ poslal ju preč a ďalej túto debatu nerozvíjal. Pomýšľala na to, že ako poďakovanie ho objíme, no miesto toho ich pobozkala na líce a zmizla.

„Tu sa dejú teda zaujímavé veci,“ Sofia sa nestačila čudovať a Bruno sa na ňu nespokojne pozrel.

„Tie veci sú aj pre mňa zaujímavé. Radšej som to nechcel rozmazávať, pretože Zuzana sa nám narodila v osemnástke, takže by som v podstate hrešil aj sám seba. Som rád, že to nakoniec dopadlo, tak ako to dopadlo,“ ukončil debatu na túto tému a odišiel sa pripravovať na ďalší deň v škole. Pozerala sa za ním a rozhodla sa, že sa so Zuzanou o tom ešte podrobnejšie porozpráva.

Zuzana sa mnohokrát pristavila pri tom, ako si želala, aby niektoré chvíľky a pekné momenty vrátila späť. Zistila však, že žiaden stroj času neexistuje a aj v jej živote utekali dni poriadne rýchlo. Ani sa nenazdala a znova sa blížilo obdobie Vianoc. Prešiel mesiac od vtedy, ako sa rozprávala s Brunom a Sofiou o jej tehotenstve.

Skrz test, ktorý si urobila sa cítila znova oveľa vyspelejšia. Niekedy si pripadala príliš nesebavedomá a to ju doháňalo do šialenstva. Nakopol ju jedine Karol. Nevedela, čo môže od neho očakávať a tak sa prinútila a zistila, že tehotenstvo bol len planý poplach. Spočiatku však cítila radosť, no neskôr si začala uvedomovať, že mohla mať pod svojim srdcom poklad, presne taký, aký čakali rodičia. Tešila sa na svojho malého bračeka alebo sestričku. Pôrod mal prísť každú chvíľu a bola zmierená s tým, že bude na čas odsunutá na druhú koľaj.

Namiesto toho, aby sa zamestnávala zbytočne otravnými myšlienkami, ktoré jej ani za to nestáli, pracovala v obchode pri Alexandrovom starom otcovi. Sprvu sa bála chodiť do práce po tom, ako jej Karol robil návrhy, no upokojilo ju, keď si ju ani nevšímal, ba priam ju ignoroval, prechádzal okolo nej akoby bola vzduch. Na jednej strane sa tešila, že jej dal konečne pokoj, ale na druhej strane nemala rada napätú situáciu, no žeby sa to snažila nejako vyriešiť... Pripadalo jej dosť divné, ak by mala mať niečo s Alexandrovým otcom. Vďačila za tú náhodou, že po ňu prišiel otec, pretože netušila, akoby to všetko dopadlo. A radšej si to nechcela ani predstavovať. Sama v sebe mala totiž veľakrát zmätok.

Chystala sa do potravín, maľovala sa v izbe, keď jej na dvere zaklopal Bruno.

„Môžem vojsť?“ ozvalo sa spoza dverí a Zuzana od nich ustúpila a pevne v ruke zovrela špirálu.

„Len poď, oci!“ keď vošiel dňu žmurkla na neho a ukázala mu ruku v ktorej držala kefku na mihalnice.

„Radšej som odstúpila odo dverí a zobrala si pevne do ruky tú špirálu, pretože naposledy, keď si sem išiel to nedopadlo najlepšie,“ zasmiala sa a uložila šminky do poličky nad posteľou.

„To bola nehoda, sadol si na posteľ a Zuzana si k nemu prisadla. Objala ho a opreli sa hlavami.

„Zajtra odchádzame ku starkej, snáď to tu zvládneš,“ odtiahla sa od neho a nechápavo na neho pozrela.

„Ako, že odchádzate? Na koľko a prečo?“ zahrnula ho otázkami a Bruno sa radšej postavil.

„Rozhodli sme sa, že si spravíme predĺžený víkend u starej mamy, bez starostí, bez všetkých naokolo,“ zachytil na sebe jej spýtavý pohľad a prišla aj otázka, ktorú očakával.

„Chcete sa ma zbaviť? To ste mohli povedať rovno, na ten víkend by som išla ja a nemuseli ste sa odpratať vy. Sofia bude čochvíľa rodiť a ešte sa chcete odtrepať tak ďaleko?“ postavila sa oproti nemu a následne si vytiahla zo skrine tašku, do ktorej si hodila všetky potrebné veci, aby mohla odísť do práce.

„Hádam to nemusíme rozoberať. Potrebujeme oddych! Aj ty, aj my,“ pohladil ju po hlave a  už nevedela, čo má na to povedať.

„Neboj nič, ty to tu zvládneš! Zajtra večer budeš musieť ísť autobusom, pretože po teba neprídem. Dnes ťa ešte prídem vyzdvihnúť,“ smeroval von z izby.

„Dobre, ako teda chcete, vy ste sa tak rozhodli, ale potom mi nevyčítaj, ak Sofia začne rodiť, že som vám to nevravela,“ mykla plecami a vyšla z izby za ním.

„Hodíš ma, prosím, na stanicu? Aj tak ideš aj ty do mesta. Hm?“ zobrala si z ruky gumičku a keď schádzala dole schodmi, urobila si z vlasov jednoduchý účes.

„Ako chceš. Inak,“ náhle zastal uprostred schodiska a potom pokračoval ďalej, „povedal som ti to preto, aby si sa vedela zariadiť a aby si nerobila hlúposti,“ vyhrozil jej prstom a mieril na incident, ktorý sa stal pred mesiacom.

„O tom sme sa predsa už rozprávali. A poďme už, pretože zmeškám,“ bežala sa obuť a keď bola pripravená zakričala Sofii na pozdrav a vytratila sa do auta, kde čakala, kým sa ešte on rozlúči.

„Hotovo! Oznámil som jej to, že odchádzame, nemám pocit, žeby ju to mrzelo, takže si pekne užijeme víkend bez Zuzanky,“ usmial sa na ňu, chytil jej tvár do rúk a pohladil ju palcami.

„Teším sa! Ale teraz bež, lebo prídeš neskoro aj ty a aj Zuzana! Ahoj!“ udrela ho po zadku a vyšiel do auta. Keď sa za ňou otáčal zakričala po ňom:

„Bez debaty, pochoduj!“ zamávala mu a zaplesla dvere.

Tak ako aj po iné dni, Zuzana pokukovala po Karolovi, či sa nič nezmenilo. Nevšimla si nič povedomé a každý deň v obchode sa jej začal s tým, že veci sa obrátili tak ako si to želala. Nechcela s ním mať nič spoločné. Rozhodovanie ohľadom toho, či ho zoberú do kapely ako managera ešte stále nebolo vyriešené a Zuzana to naťahovala ako len bolo možné, pretože nemohla Alexandrovi povedať pravdu o tom, že jej otec ju balil a že ho nechce mať pri sebe, pretože by to ešte viacej všetko skomplikovalo jej situáciu.

Deň ubiehal pomerne rýchlo a Zuzana si vypýtala služby na celý deň, pomocou ktorých sa jej darilo pracovať do večera do šiestej v obchode, od šiestej sa jej darilo venovať sa Alexandrovi a hudbe. Veľakrát zaspávala nad ránom, ale práve to bola jedna z tých príjemnejších obetí pre kapelu. Víkendy mala voľné a tie využívala na pobyt s Alexandrom. Snažila sa jednoducho zamestnávať sa robotu ako to len išlo, presne tak ako jej odporučil aj psychológ.

Po náročnom dni sa dotiahla do šatne a zmorená si sadla na lavičku pri skrinkách. Čo vari každý z dediny odchádza na predĺžený víkend, či čo? Toľko ľudí som tu nezažila od vtedy, ako som sem nastúpila. Vzdychla a rozšnurovala si zásteru. Ovievala sa ňou, pretože aj napriek tomu, že sa blížila zima jej bolo dosť teplo.

Teplejšie jej ale prišlo práve vtedy, keď v šatni narazila na Karola. V podstate nechcela na neho natrafiť, ale stalo sa. Nedalo sa tomu vyhnúť, keďže z dôvodu nedostatku miesta v sklade, mali spoločnú šatňu. Snažila sa to zahrať tak, akoby sa nič nedialo a teraz jej vyhovovalo, že si ju nevšímal. Rýchlo prešla ku svojej skrinke a prehliadala pohľad, ktorý na ňu hodil. Mlčky čakala, kým sa prezlečie, aby sa mohla aj ona prezliecť, no keď ho videla znova bez trička bola pripravená odísť. V momente, keď si všimol, že odchádza, zablokoval jej cestu.

„Tak čo?“ spýtal sa nesmelo a obliekol si tričko a prehodil si cez plecia vetrovku. Ostala prekvapená jeho otázkou, pretože doteraz si ju nevšímal.

„Čo čo?“ nechápala, kam mieril otázkou.

„Neskočíme teda dnes večer niekam? Neďaleko je tu krčma, môžeme sa tam staviť na pohár čaju, keďže je už chladnejšie,“ obzrel sa okolo seba a Zuzana mu dala postojom a rečou tela najavo, že nemá o to záujem.

„Prepáčte,“ prešla znova na vykanie, „dnes akosi nemôžem, pretože sa ponáhľam domov,“ snažila sa ho obísť ale Karol sa postavil pred dvere šatne.

„A presvedčilo by ťa, keby som ťa pozval do môjho domu a trošku by sme si spolu užili? Veď je na tebe vidno, žeby sa ti to páčilo,“ pozrel sa jej na ruku, vzal si ju do dlane a priložil si ju na hruď. Protestovala a snažila sa ruku odtiahnuť.

„Skutočne ma to mrzí, ale neviem, či ste slepý, alebo hluchý alebo čo, ale jasne som vám dala najavo, že nemám záujem! Okrem toho vôbec vám neprekáža, že Alexander je váš syn, vy ste jeho otec a ja som jeho priateľka a že spolu chodíme?“ prekrížila si ruky na hrudi a situácia sa jej prestávala páčiť. Dostala z neho strach.

„Vieš, že mňa žiaden Alexander ani len náznakom nezaujíma?“ priblížil sa jej k tvári, pevne ju chytil za ramená a začal jej bozkávať uši.

„Mo - mohli by ste ma ihneď nechať?“ povedala trošku hlasnejšie a stále ju odmietal pustiť zo zovretia. Keď sa mu snažila vypáčiť zo zovretia, hlavou mu udrela do hlavy a zabolelo ju pravé líce.

„Ale kam by si chodila, slniečko?“ zašepkal jej do ucha.

„Čaká ma otec a určite nebude rád, ak,“ zmeravela a kúsok sa od neho odtiahla, aby mu videla do tváre. Srdce sa jej rozbúchalo ako divé, takmer odpadla. Zavrela na chvíľku oči a vtedy jej bolo jedno, že Karol jej siahol pod tričko. Vrátila sa v myšlienkach do detstva a spomenula si na incident, ktorý sa stal pred ich domom na Vianoce. Hrala sa na dvore, keď k nej prišiel vtedy neznámy chlap a chcel sa rozprávať s Brunom. Po tom ako si k nej kľukol a niečo jej šepkal do ucha vybehol z domu Bruno a poslal ju domov. Všetko však pozorne sledovala spoza závesu a videla ako jej otca neznámy muž napadol.

Rýchlo sa spamätala a vrátila sa späť do prítomnosti.

„Ty, ty si. Ty si Karol!“ po tejto vete ju pustil a chrbtom sa oprel o dvere šatne.

„A čo keď som Karol, však som sa ti tak predstavil, nie?“ stála zoči voči tomu Karolovi, ktorý znepríjemňoval život Sofii a Brunovi. Len teraz si to dala všetko do súvisu.

„To ty si spôsobil to, že moja mama potratila, to ty si spôsobil oddelenie jej syna, ktorým je Alexander. Ty si,“ nedopovedala to, vrazila mu facku a on jej silno chytil ruku.

„Tak počuj ty, ty... Joooooj!“ zúril a keby bolo možné z očí by mu šľahali blesky. „Nebudeš ma tu fackovať, je ti to jasné? Neviem ako si na to prišla, ale prečo by som to zatĺkal? Prečo si asi myslíš, že som sa vytratil na mesiac preč? A ako je možné, že v nemocnici si sa spoznala s Alexandrom? Pretože tam bol som mnou,“ pozrel na ňu pohľadom, v ktorom sa miešali jeho akési chlípne chúťky a zároveň odpor, a nervózne jej funel do tváre. Nevychádzala z údivu a spomenula si na rozhovor pred nemocnicou, keď sa prvý krát stretla s Alexandrom. Vravel jej, že otec si vyvrtol členok. Začalo jej to všetko do seba zapadať a v silnom zovretí, v ktorom ju držal sa začala zvŕtať.

„Neskúsiš o tom povedať nikomu, pretože poviem tomu tvojmu priateľovi, že sme sa spolu milovali a komu myslíš, že uverí? Ockovi, ktorý si u neho vytvoril dobrý obraz, alebo svojej priateľke? Ha? A to úplne stačí na to, aby som vás mal tam, kde chcem,“ vyhrážal sa jej a Zuzana na neho zúfalo s posledným kúskom síl pozerala. Začala sa chvieť od strachu a v momente jej nenapadlo nič iné, ako kopnúť Karola do rozkroku. Napriahla nohu a celou silou, s odvrátením tváre od neho, kopla. Zviezol sa popri nej na zem a takmer jej strhol tričko, čo mala oblečené. Keď dopadol na zem, zablokoval dvere na šatni.

„Ty sviňa prašivá, toto si nemala!“ zvíjal sa na zemi od bolesti a vtedy sa ho snažila odsunúť od dverí. Načahoval sa, aby ju chytil za vlasy, no tie si predhodila dopredu a silno ťahala dvere, až sa začali otvárať. Od strachu nevedela odkiaľ nabrala toľko sily a podarilo sa jej ich otvoriť tak, aby mohla prejsť. Zvíjajúci sa Karol na zemi jej povedal poslednú vyhrážku a v strachu zastala.

„Skúsiš to niekomu vyzradiť, že si ma videla. Sofiino decko neprežije, foter skape tiež a teba si podám pred Alexandrom. Rozumela si? Zajtra sem prídeš a budeš sa tváriť akoby sa nič nestalo,“ šepkal od bolesti a Zuzana na neho posledný krát s obrovským zhnusením pozrela a rýchlym krokom sa vydala von z obchodu. So slzami na krajíčku si hladila ruky, za ktoré ju Karol držal a bola tak vyčerpaná a psychicky nalomená, že netušila, či dokáže nasadnúť k Brunovi do auta. Rýchlo sa rozlúčila s Jozefom, vyšla pred obchod a auto tam ešte nebolo. Zhlboka dýchala, pozerala sa do obchodu, či sa neblíži Karol a prechádzala sa zo strany na stranu. Nevedela kam z konopy. Do riti, do riti a ešte raz do riti... Ako som ho mohla nespoznať, ako?! zúrila s búchala si rukami do hlavy a kopla do steny obchodu. Musela sa veľmi premáhať aby zahrala divadielko a nič neprezradila. Bola si na sto percent istá, že Karol by bol to, čo jej „povedal“, schopný vykonať. Strašne sa bála a vo vnútri mala zrazu pocit prázdnoty, ničoty a zúrivosti. Najradšej by to povedala hneď Brunovi ale to nešlo. Riskovala strašne veľa. Mala naozaj divné pocity. Cítila, že je na pokraji síl. Keď na blízkej ceste uvidela prichádzajúce auto, pocítila úľavu, no pri pohľade na obchod zdesenie. Aj keď jej vnútro sa po tomto incidente zložilo ako domček z karát, bola presvedčená, že to všetko zvládne sama, bola predsa od mala bojovníčkou. To čo si Karol rozohral si aj dohrá. Aj keby mala skončiť znásilnená a s traumou na celý život, nechcela prísť o matku, otca a súrodenca. Zamyslela sa, on by mi vyvraždil všetko, čo mám! Pane Bože, prečo si mi toto spravil? Prečo?! s maličkou dušičkou si prisadla k otcovi a všetko išlo po starom. Akoby sa nič nedialo.

Sedela v izbe na posteli, v tme, nohy mala pritiahnuté k telu, presne tak ako v detstve, keď trpela. Trpela aj teraz, pretože nevedela, čo s tým má robiť. Trápila sa, vnútro jej zožierala posledná veta, čo jej Karol zašepkal. Skúsiš to niekomu vyzradiť, že si ma videla. Sofiino decko neprežije, foter skape tiež a teba si podám pred Alexandrom. Rozumela si? Zajtra sem prídeš a budeš sa tváriť akoby sa nič nestalo Skúsiš to niekomu vyzradiť, že si ma videla. Sofiino decko neprežije, foter skape... Dosť! Prikázala si, keď sa jej tá veta v hlave stále opakovala. Musím s tým niečo spraviť, pre Kristove rany! Musím! Rýchlo vstala z postele, vybehla z izby a zastavila sa pri izbe rodičov. Nadýchla sa, zaklopala a počkala na to, kým sa niekto z nich ozve.

„Poď ďalej,“ ozval sa Bruno a keď vstúpila dnu, úsmev, ktorý mala na tvári ju prešiel. Bola rozhodnutá, že im to povie, no opäť ju zachvátil pocit bezmocnosti, keď videla ako bola Sofia schúlená pri Brunovi a on jej hladil bruško. Bez slova na nich pozerala. Celú rodinnú atmosféru dotváralo slabé svetlo na Brunovom nočnom stolíku a šťastný výraz oboch rodičov.

„Tak čo by si rada?“ pobozkal Sofiu na vlasy a ona sa od neho odtiahla, narovnala si vankúš za chrbtom a bola pripravená čítať. Zažínala lampu a Zuzana si sadla na kraj postele. Žmolila si prsty a jemne pootočila hlavu smerom k Brunovi.

„Ja som len chcela,“ premáhala sa a keď pozrela na Bruna a jeho šťastný výraz nemohla to vysloviť. Hlavou jej znova v rýchlosti prešli Karolove slová.

„Chcela som sa len s vami rozlúčiť. Zajtra ráno sa neuvidíme,“ prehltla veľkú hrču, ktorá jej ostala stáť v krku, „pretože budem vstávať skôr a pôjdem do obchodu,“ nechápavo na ňu pozeral a nevedel, čo im chcela tým naznačiť. Sofia zložila knižku a pozorne ju počúvala. Zuzane sa nahrnuli slzy do očí.

„Zlatko, čo sa deje?“ nadhodil tento raz so starosťou v hlase a naznačil jej, aby prešla k nemu. Prichýlila sa u neho a na pyžamo jej vypadla slza. Nadvihla mu paplón s nohy si strčila k nemu a ako keď bola malá, položila si hlavu na jeho hruď. Bruno sa pozrel na Sofiu, ktorá tiež ničomu nerozumela.

„Ja len,“ stále nenabrala odvahu im to povedať a vedela, že keď s tým už nezačala, nezačne ani teraz, keď bola pri ňom. Hladil ju po chrbte a Sofia sa k nim nahla.

„Čo sa robí, zlato?“ pošúchala ju po tvári a Zuzana prudko vstala z postele.

„Nič,“ utrela si slzy, „trošku som precitla, keď som vás videla ako sa tešíte z nového prírastku do rodiny. Prišla som sa s vami rozlúčiť, zajtra sa asi neuvidíme, tak chcem aby ste si ten víkend užili naplno. Budem na vás celý čas myslieť,“ pomaly sa vzďaľovala a Brunovi opadol kameň zo srdca, aj keď mal ešte stále pochybnosti o tom, či hovorí skutočne pravdu. Nebol o tom presvedčený.

„Ďakujeme! Určite si oddýchneme, ale neboj sa. Aj tak sa nás nezbavíš, pretože ti budeme volať, neboj nič,“ pozrel sa na Sofiu a potom späť na Zuzanu.

„Ďakujem, ste zlatí. Ale teraz už idem spať, pretože som fakt unavená. Ahojte,“ zamávala im a potichu sa vytratila z izby.

„Netrápi ju niečo viacej?“ prekvapene sa spýtala Bruna, keď sa k nej otočil a ľahol si.

„Dúfam, že nie, ale bola divná už aj dnes v aute. Možno mala zlý deň v robote!“ odhadoval a Sofia mu vliezla pod paplón.

„Snáď máš pravdu. Uvidíme ako na tom bude zajtra, keď jej zavoláme!“ pritisol si ju bližšie k telu, prehodil si ruku cez jej pás, načiahol sa a zhasol svetlo.

„Dobrú, zlato!“ pobozkal ju na líce a položil si hlavu na vankúš.

„Dobrú aj tebe. Tatko!“ zasmiala sa a silnejšie ju objal odzadu a spokojne zaspávali.

Zuzana dobehla do izby, zavrela dvere a popri nich sa spustila na zem, kde ju to všetko zmohlo. Rozplakala sa, ako keď bola malá a spomenula si na časy, keď žili s Andreou. Zúrila... Nedokázala im to povedať a to ju štvalo. Vstala, hodila sa na posteľ, prikryla sa až po uši paplónom a spustila hlasný plač do vankúša. Bola beznádejná a nevedela na koho sa mala v tom momente obrátiť. Táto noc bola opäť bezsenná, ako všetky, keď sa zdalo, že aj sám mesiac, ktorý žiaril za oknom, na ňu vrhal tieň minulosti, ktorý ju vždy desil.

Kapitola trinásta - Noc bojovníkov

Skoro ráno vstala, zapla si stolnú lampu, ktorá aspoň na chvíľu odohnala nepríjemné pocity z predchádzajúceho večera.. Prezliekla sa a keď sa pristavila pri zrkadle na dverách, uvidela odtlačky jej rúk po tom, ako sa včera zviezla na zem. Rukávom sa ich snažila trošku zotrieť, ale keď ich ešte viacej rozmazala, nijako sa nesnažila, aby to napravila.

Dnes bol ten deň, keď mala opäť vidieť Karola. Veľmi dobre vedela, že sa to vyvíja veľmi zlým smerom, začala mať z toho poriadne obavy a žalúdok jej zovrelo od strachu. Ako tak pozerala na seba v odraze a načahovala sa po šminky na poličke, všimla si, že má pod očami poriadne kruhy a oči opuchnuté od plaču. Vôbec sa tomu nedivila, pretože celú noc nespala a dlho plakala, pretože niekedy to skutočne pomáhalo. Premáhala sa aj teraz a nadrapovalo ju na zvracanie. Nemala snahu sa učesať, namaľovať sa a netrápila sa ani s prípravou do obchodu. Vzala si tašku s dokladmi, vyšla z izby a zastala dole v chodbe. Rozmýšľala či ísť do obchodu alebo nie, no keď si predstavila, čo by to mohlo znamenať, priskočila k botníku, vytiahla si zimné topánky na menších opätkoch, pretože bolo chladno, a obliekla si bundu.

Potichu vyšla a zaplesla za sebou dvere. Cestou v autobuse nevnímala nikoho naokolo. Len neprítomne pozerala na sedačku pred sebou a celá sa chvela. Nechcela ísť do potravín U Trojana. Keď autobus zastal v dedine, musela vystúpiť, pretože jej ku šťastiu nechýbalo, aby prešla z jedného konca dediny na druhý. Za autobusom sa zdvihol kúdol prachu a Zuzana stála uprostred cesty. Rozvidnievalo sa a slnečné lúče, ktoré sa vynárali spoza kostolnej veže ju ožarovali. Za iných okolností by to vnímala, no teraz sa jej aj tie lúče slnka zdali chladné a sivé. Vrhali na celú dedinu ťaživú atmosféru. Pomalým krokom, akoby to všetko chcela zdržať, prešla do obchodu, kde Jozef pripravoval všetko na nastávajúci deň.

„Dobré ráno,“ povedala potichu a jemne za sebou zavrela dvere, aby neplesli tak ako zvyčajne.

„Ahoj, Zuzana! Nejako skoro si prišla. Dnes si mala prísť predsa o jednej, dohodla si sa s Karolom?“ keď vyslovil to meno, prepadla ju zlosť a keby to bolo vidno, žlč, ktorá jej stúpla by sa dala merať v skutočne veľkých číslach. Nedávala ale nič najavo.

„Nedohodla, prišla som, pretože nemám doma, čo robiť,“ povedala dosť namosúrene a Jozefa sa to trošku dotklo, ale ďalej to nerozoberal.

„Aha. Tak sa teda priprav a môžeš začať.“

„Ďakujem. Aby ste vedeli, toto mi nemusíte platiť, do jednej som tu dobrovoľne,“ vysvetlila mu situáciu a zmizla vo dverách šatne. Jozef si len vzdychol a načiahol sa po sáčok s cestovinami. Jeho pohľad k dverám pritiahol prichádzajúci Karol.

„Čav!“ zamával na neho a Jozef mu na pozdrav kývol hlavou.

„Zuzana je už tu?“ vyzvedal.

„Prišla pred chvíľkou, išla do šatne,“ Karol na to nepovedal ani slovo, len ju nasledoval. Keď vošiel za ňou, začala prudko dýchať a zaplesla dvere skrinky.

„Ahoj, zlatko!“ chytil ju za zadok a Zuzana sa k nemu zvrtla.

„Teším sa na teba! Dnes večer si to rozdáme!“ pobozkal ju na krk a Zuzana ho od seba odtláčala. Upravil jej trošku vlasy, pretože bola strapatá a vzápätí ju silno tresol o skrinku.

„Nevzpieraj sa, lebo ťa pretiahnem hneď tu!“ siahol jej do rozkroku a chcela vykríknuť, ale zakryl jej ústa rukou.

„To by som ti neradil, už si si to dosť posrala!“ vyhrozil jej a pustil ju. Zuzana sa chcela čo najrýchlejšie dostať von zo šatne. Kráčajúc si zaväzovala zásteru a potrebovala sa nadýchať vzduchu. Keď prišla dnu, Jozefovi to nedalo a spýtal sa čo s ňou je.

„Zuzka, ak ti je zle, tak môžeš ísť kľudne domov, dnes by to za teba zobral Karol, alebo ja,“ Váhala a keď sa spoza regálu ukázal Karol, mala v tom jasno.

„Nie, to je v pohode, len mi je trošku nevoľno, ale dá sa to zvládnuť,“ upokojila ho a prešla ku svojej práci. Jej výzor ale za jej stav nehovoril. Vždy bola upravená, no teraz vyzerala zo dňa na deň horšie a horšie. Ale či chcela alebo nie, musela pracovať spolu s Karolom. Celý čas ju mal pod dozorom, čo jej zhoršovalo náladu. V hlave rozoberala všetky varianty toho, čo jej mohol urobiť.

„Najprv pôjdeš ty a potom pôjdem ja,“ šiel tesne za ňou do šatne a pokračoval v inštrukciách, „Nepokúšaj sa spred obchodu zdrhnúť, pretože sa stane to čo nechceš aby sa stalo,“ prešiel jej prstom po tvári a poškrabkal ju pod bradou. Nič na to nepovedala a keby vedel čítať z očí, našiel by tam zhnusenie a chuť na vzburu.

„Rozumela si?“ chytil ju za hlavu a pozeral jej hlbšie do očí.

„Rozumela, ale prestaň ma takto chytať, lebo ťa zasa nakopem!“ sotil ju o skrinku a chytil ju pod krk.

„Skús to ešte raz a potom to isté spravím tvojmu frajerovi!“ preľakla sa, keď tak o ňom hovoril, pretože nevedela pochopiť, ako je možné, že takto hovorí o vlastnom synovi. Prehltla a Karol ju pustil akurát včas, pretože ju to začalo bolieť.

„Tak sa mi to páči, keď si poslušná a nerobíš hlúposti,“ zvrtol sa, vyzliekol si tričko a prišiel k nej.

„A teraz už padaj a čakaj ma von!“ žmurkol na ňu, postrčil ju vpred, vyzliekol si nohavice a rýchlo sa prevliekol do čistých vecí, ktoré mal v skrinke pripravené. Do ruky si zobral čiernu šatku a vložil si ju do vrecka bundy. Mlčky vyšla pred obchod a posadila sa na chladnú lavičku. Triasla sa od zimy a dúchala si do rúk, aby sa zahriala. Vlasy jej padali do očí a keď sa obzrela z obchodu vychádzala Karol a v ruke štrngal kľúčami.

„Teraz sa zahráme takú malú hru,“ prisadol si na chvíľku k nej a znervóznela, keď videla šatku, ktorú si vytiahol z vrecka. „Ja ti zaviažem oči a pôjdeme do domu, ktorý som pre túto chvíľku prenajal. Čo ty na to?“ stále mlčala a to ho rozhnevalo. Prudko sa postavil, zdrapil ju za bundu a postavil oproti sebe.

„Kurva fix, hovor so mnou, lebo uvidíš, čo s tebou spravím!“ nezmohla sa na slovo a podlomili sa jej nohy.

„Zaviaž si čo chceš, aj tak sa na to neteším,“ odvrátila sa od neho a miesto toho, aby niečo vravel, vtlačil jazyk jej do úst a zaviazal oči.

„A teraz poďme, budem ťa viesť, dávaj si pozor pod nohy!“ povedal jej výsmešným tónom, previazal jej oči a ovoňal vlasy.

„Ako nádherne voniaš. Dnes budeš len moja,“ tešil sa a strhol ju za ruku. Ťahal ju za sebou a mnohokrát sa potkla, pretože bola maximálne vysilená. Trpela ako nikdy. Nevedela si ani v tej najhoršej nočnej more predstaviť, žeby sa mohlo niekedy niečo podobné stať. Spomenula si na svoju starú mamu z Andreinej strany a presne na to, ako bola znásilnená. Strašne sa toho obávala a v tomto momente si želala, aby sa dal čas vrátiť späť. Chcela byť tehotná s Alexandrom, pretože pri predstave, ak by mala otehotnieť s Karolom ju napínalo znova na vracanie. Zastala a Karola to znervóznilo.

„No ťahaj sa!“ potiahol ju, no Zuzana sa mu vytrhla a odvrátila sa na stranu, kde sa vyzvracala.

„Fuj, ty si nechutná!“ zakryl si rukami tvár a chytil ju za krk. „Správaj sa aspoň trocha slušne!“ znova ju schytil za ruku a po chvíľke zastal a ona do neho narazila.

„Narážať budeme do seba v posteli, teraz dvíhaj nohy, pretože ideme po schodoch,“ naviedol ju a znova sa zastavil, aby otvoril dvere. Poobzeral sa okolo seba a nikde nikoho nebolo. Bolo vidieť len mierny opar z toho ako sadala hmla. Vošiel do domu, vtiahol ju dnu a zastavil ju. Zamkol dvere, kľúče hodil na poličku a následne spadli na zem. Rozsvietil svetlo a zložil jej šatku.

„Tak a sme tu. Páči sa ti tu?“ ukázal rukou na miestnosť a všimla si, že dom, do ktorého prišli bola novostavba, ktorá bola zariadená najnovším nábytkom. Chodba bola prepojená priamo s obývačkou a do obývačky sa schádzalo tromi schodíkmi. Uprostred stál krb a z bočnej strany obývačky sa dalo prejsť do kuchyne, ktorá bola rozľahlá. Na chodbe bolo točité schodisko, ktoré viedlo asi najskôr k izbám. Snažila sa spomenúť si, kde videla tento dom. Lovila v pamäti a predstavovala si, kde sa v dedine nachádza. Nešli do inej dediny, pretože sa neviezla žiadnym autom, len istý čas kráčali.

Spravila krok dozadu a odkopla pätou kľúče od domu pod skrinku. Karol a ani ona si to nevšimli.

„Posaď sa dole v obývačke, ja hneď prídem. A o nič sa nepokúšaj, pretože sa aj tak nijako von nedostaneš!“ pobozkal ju na líce a sotil do nej, aby sa pohla do obývačky. Na novej podlahe sa jej šmyklo a spadla.

„Tak takto to je,“ postavil ju a pritisol si ju k sebe, držiac ju oboma rukami pevne za zadok.

„Chcela by si to na podlahe. Ako teda chceš, ja ti vyhoviem,“ znova ju od seba odstrčil a takmer na schodíkoch, ktorými sa schádzalo do obývačky, spadla. Nič na to nepovedala, pretože by si to ešte viacej skomplikovala.

„Čakaj ma tu, ja hneď prídem,“ zúfalo si sadla na zem a rozmýšľala, akoby sa dostala von. Aj napriek tomu, že jej spôsobil dosť vážne psychické problémy ju neprechádzalo racionálne uvažovanie a logicky sa chcela svojmu predátorovi dostať z pazúrov preč.

Vyskočila na nohy a po špičkách, aby neklepala opätkami, prešla k domovým dverám, ktoré boli zamknuté. Zohla sa, aby nahmatala kľúč od dverí ale počula, že na druhom poschodí Zaplesol dvere a to znamenalo, že už k nej išiel. Do riti! Ak niečo rýchlo nevymyslím, dopadne to veľmi zle! Ale veľmi... Rýchlo sa bežala posadiť k sedačke na zem a tvárila sa, akoby sa nič nedialo aj keď v skutočnosti jej život sa zmenil na nočnú moru.

„Ahoj, čo ty tu?“ Bruno otvoril dvere a zarazene pozeral na Emu, ktorá stála na verande ich domu.

„Zastavila som sa cestou, pretože som potrebovala ešte niečo vybaviť,“ naznačil jej, aby išla dnu a Sofia doniesla cestovnú tašku.

„Stále ju nechávaš, aby nosila ťažké veci?“ pokrútila hlavou. „Si nepoučiteľný,“ vyhrešila ho ale tento raz si Sofia Bruna zastala.

„Nie, neboj sa. Prikázal mi, aby som to nechala tak, ale nerada sedím so založenými rukami a kým vládzem, tak si spravím veci sama. Ahoj!“ objala ju a Ema prešla do obývačky. Bruno s hraným úsmevom zaplesol dvere.

„Čo tu robíš? Však sme boli dohodnutí, že prídeme na víkend,“ Sofia si k nej prisadla na sedačku a Ema ju pošúchala po nohe.

„Ja samozrejme viem,“ pozrela sa na Bruna a stisla mu ruku, keď k nej prišiel. „To, že som tu, neznamená, že nemôžeme ísť ku mne domov. Ja som prišla svojim autom a vy môžete ísť svojim,“ silene sa usmiala a Sofia z nej vycítila, že bola nesvoja a niečo ju trápi. Bruno im do toho skočil.

„Ale myslím, že lepšie by bolo, keby sme išli tvojim autom, mami, pretože potom máš aspoň dôvod na to, aby si prišla pozrieť Zuzanu,“ čupol si pred ňu a Ema ho pohladila po tvári.

„No a Zuzka je kde?“ zvedavo sa spýtala, so starosťou v hlase.

„Však predsa v obchode, pracuje. Akurát teraz skončila, tak bude čo nevidieť doma! Ale nebudeme na ňu čakať, pretože je už dosť neskoro. Všetko som jej už vysvetlil čo má robiť, čo nemá robiť, takže sa nemusíme o ňu obávať,“ Bruno vstal a prešiel do chodby.

„Tak ideme?“ obliekol si bundu a Sofia nadšene pritakala.

„Samozrejme,“ Ema jej pomohla vstať a v rýchlosti premýšľala, ako zariadiť, aby sa nestalo to, čoho sa obávala. Pri pomyslení, že je v obchode ju premohla hrôza.

„Budem šoférovať, dobre?“ navrhol jej a Ema pokrútila hlavou.

„V žiadnom prípade, budem ja,“ zamračene na ňu pozrel a Sofia okolo nich vyšla von.

„Mami, mne to nerobí problém a určite si aj unavená, aspoň si oddýchneš,“ snažil sa ju presvedčiť a nakoniec sa dala prehovoriť. Ako sa zdá, budem musieť použiť číslo, ktoré som v živote ešte nepoužila. A modliť sa, aby sa nepotvrdilo to, čoho som sa obávala.

„Dobre, bežte napred, zamknem a prídem!“ vzala mu z rúk kľúče od domu a postrčila ho vonka. Bola pripravená vysvetliť im cestou v aute, prečo musia ísť po Zuzanu. Volala na políciu a oboznámila ich so situáciou.

Zuzana premýšľala, čo bude robiť. Nič jej neprichádzalo na um a keď k nej Karol schádzal po schodoch, začal mu zvoniť telefón. Načahoval sa do zadného vrecka a na zem mu z rúk vypadol balíček kondómov. Zhrozene na škatuľku vypúlila oči a bola už na sto percent presvedčená, že to myslel skutočne vážne.

Keď zbadal na displeji neznáme mobilné číslo, šťukol na tlačítko Umlčať a mobil prestal zvoniť. Prišiel k Zuzane do obývačky, schytil ju za ruku a prešiel s ňou ku krbu. Rozprestrel na zem deku a ukázal jej, že sa tam má postaviť.

„Tak, a teraz sa zahráme,“ zasmial sa a pošúchal si ruky dlaňami o seba. Rozopol si rázporok a chytil ju za krk a hlavu jej tlačil nadol. Mobil v zadnom vrecku mu začal znova zvoniť.

„Čo ma teraz otravujú? Počkaj ešte na mňa, musím to konečne vybaviť,“ nie práve nadšene si zapol zips a prešiel do kuchyne k umývadlu. Poobzerala sa okolo seba a zbadala po pravej ruku okno. Karol ešte stále váhal, či to má zdvihnúť alebo nie a nakoniec hovor prijal.

„Prosím? Kto ste? Čo ma otravujete?“ jedovato vyštekol a obrátil sa k oknu v kuchyni. V tom momente videla príležitosť na útek a neváhala ani sekundu, priskočila k oknu, podplazila sa pod záclonu aby ju nemusela odťahovať a potichu otvorila okno. Obzrela sa a Karol sa v tej chvíli otáčal smerom ku nej.

„Kto ste?“ pokrčil nosom a prevrátil očami. „Aká Ema, ja žiadnu Emu nepoznám,“ akurát išiel vypnúť hovor, keď uvidel v kuchynskom okne pohyb, ktorý sa k nemu odrážal. Zhrozil sa a stlačil v ruke telefón, no hovor nevypol.

„Okamžite zlez z toho okna, ty špina!“ zakričal, schytil do ruky pohár, čo bol na linke a šmaril ho po nej. Našťastie netrafil, schytal to len komín. Kúsky pohára sa rozprskli na strany.

Sedela na okne, keď sa otočil a ani chvíľku neváhala. Buď skočím, alebo nedopadnem dobre. Pozrela sa pod seba, pozrela si na nohy a ľutovala, že si obula práve také topánky. So zvukom rozbitého skla na krbe zoskočila z malej výšky asi jeden a pol metra a pri skoku na veľké kamene, ktoré zdobili predzáhradku domu si podvrtla členok na pravej nohe. S obrovskou bolesťou sa zvalila do kríkov ale nezaháľala a rozbehla sa smerom k blízkemu lesu tak rýchlo ako to len šlo. Vôbec netušila, kde je, no hľadala také miesto, kam by sa mohla aspoň na chvíľku ukryť.

„Vráť sa okamžite späť!“ zjapal ako zmyslov zbavený, prebehol po črepinách, ktoré boli na zemi a prudko roztiahol záclony. V tmavej noci videl, ako sa zdvíhala zo zeme a krívajúc utekala do blízkeho lesa.

„Neboj sa, mne neutečieš,“ chcel preliezť cez okno, no radšej si vybral dvere domu. Zoskočil z okna, prišiel k dverám, šiahol na poličku. Poobzeral sa naokolo, zohol sa a pod skrinkou uvidel kľúč. Načiahol sa, vytiahol ho a rýchlo ho strčil do kľúčovej dierky.

„Mne neujdeš! Mne neujdeš!“ kričal a prudko rozrazil dvere, ktoré takmer vypadli z pántov a vybehol vonka smerom k lesu, kde bežala aj Zuzana.

V aute, ktoré smerovalo von z mesta, sedela Ema, Sofia a Bruno. Matka Bruna sedela na zadnom sedadle a so zatajeným dychom počúvala, čo sa v dome deje. V momente, ako počula, že Karol rozbil pohár, sa nahla k Brunovi a zakričala.

„Okamžite zastaň! Stoj!“ prikázala mu a zastal na najbližšom odpočívadle.

„Čo zasa je? Je ti zle?“ podráždene sa opýtal a Ema s horlivosťou v očiach spustila.

„Ide o Zuzanu,“ udrela do jeho opierky na hlavu, „ihneď sa otoč a choď čo najrýchlejšie domov! Teraz!“ prikázala mu a ani chvíľku neváhal, zvrtol sa, aj keď to bolo zakázané a šliapol na plyn.

„Ja idem zatiaľ volať políciu,“

„Čo sa, do pekla, deje?“ nerozumel situácii, čo nastala a Ema sa zúrivo oprela o sedačku.

„Vysvetlím ti to, keď budeme doma, ale teraz si skutočne pohni. A to čo najrýchlejšie!“ Sofia zbledla a chytila Bruna za koleno.

„Však daj pokoj teraz,“ Kamila zalapala naprázdno vo vzduchu, „a daj mi sem tú fľašu!“ odstrčila od seba Dominika, keď sa ju snažil pobozkať a naťahovala sa po alkohole, ktorý popíjali na lavičke v sídliskovej časti mesta, v tom najzapadnutejšom kúte, kde sa stretávali feťáci a spodina sídliskového života.

„Si hrozná!“ odtiahol sa od nej a strčil jej do ruky poloprázdnu fľašu borovičky.

„Spamätaj sa, láska, spamätaj! Jediný, kto je tu nemožný si celý čas ty,“ odpila si a Dominik jej potiahol fľašu od úst. Obliala sa a po brade jej tiekol pramienok alkoholu.

„Ti hrabe? Pozri, čo som spravila,“ prechádzala si rukou po mokrých nohaviciach a zacítila smrad pijatiky na svojom šatstve.

„Nie nehrabe, ale už mám po krk týchto tvojich blbých narážok!“ vzoprel sa jej a trošku sa od nej odsunul.

„Tebe asi vážne preskočilo,“ zodvihla do výšky fľašu a v pokoji si odpila. „Ty nie si normálny. Tebe tá mariša zahmlila rozum. Asi budeme musieť prejsť na niečo iné, mám taký pocit,“ odpila si a tentoraz jej fľašu vyrazil z ruky. Padla do tichej noci na zem a rozbila sa. Chvíľku pozerala, ako sa po chodníku rinie pramienok alkoholu.

„A teraz si si tým čo dokázal? He? Jedine, čo si všetko posral!“ vstala a kopla mu do nohy, na čo prudko vyskočil a vrazil jej facku. Chytila sa za líce a zamračila sa.

„To čo si dovoľuješ? Zamysli sa nad tým, kto ťa tu drží nad vodou, ty úbožiak!“ obišiel ju a zobral zo zeme črep z fľaše.

„Čo - čo s tým ideš robiť?“ zľakla sa a držiac sa za líce ustupovala dozadu, s rukou pred sebou.

„Najradšej by som ťa zabil! Dorezal a tešil sa pohľadom na teba, ale nebudem si špiniť ruky s takou sprostaňou ako si ty!“ odhodil črep, ktorý zarinčal na chladnom betóne a Kamile odľahlo.

„Ty nie si kompletný! Daj sa liečiť!“ vyštekla na neho a rýchlo k nej prišiel a chytil ju za vlasy.

„Kto tu nie je normálny, si ty! Ty si ma vtiahla do týchto sračiek a ako predpokladám, teraz ma odmietneš z nich dostať. Nevadí. Poteší ma aspoň pohľad na to, ako sa budeš zvíjať v bolesti,“ keď to dopovedal, pustil jej vlasy a päsťou jej vrazil do brucha.

„To máš za celý ten čas, čo si ma ponižovala a robila si zo mňa otroka. Keď budeš na úplnom dne, tak sa ti prídem zasmiať do tváre. V živote ťa už nechcem vidieť,“ zvrtol sa a odkopol spred seba rozbitú časť fľaše. Neuvedomoval si ale, že na dne bol aj on. Teraz však mal iné zámery. Mal na pláne nájsť Zuzanu a naivne dúfal, že sa k nej vráti. Aj keby mal ísť cez mŕtvoly.

Zuzana sedela opretá o strom a každú chvíľku sa pozrela okolo seba, či sa odniekiaľ nepribližuje Karol. Bola vyčerpaná, bola jej zima, keďže nemala so sebou ani bundu, pretože ju nechala v prenajatom dome, mala podvrtnutý členok a všade naokolo bola tma.

Pomaly si vyzula čižmu a ucítila hroznú bolesť. Rukou si prešla po členku a cítila, že je opuchnutý a pri dotyku bolel. Bolo mi treba skákať na tie kamene? Ticho vzlykla a udrela čižmou o zem, až sa zaprášilo. Prach sa vzniesol k mesačnému svetlu, do ktorého sa so slzami v očiach pozrela. Neviem ani kde som... Sakra, prečo sa to muselo stať, prečo?! Pýtala sa sama seba a pretrela si oči. Vedela, že nemohla v lese ostať a od zimy si pomaly prestávala cítiť prsty na rukách a nohách. Dvíhala sa zo zeme s pomocou stromu, o ktorý sa opierala a kým sa postavila na obe nohy, dalo jej to poriadne zabrať. Oprela sa o strom a zhlboka dýchala. Na oblohe v tieni mesiaca videla ako jej z úst vychádza para a skutočne sa bála. Obzrela sa naokolo a nakúkala spoza stromu za seba, či sa nič nedeje. Mala vo vnútri hrozný pocit. Bolelo ju brucho, pretože nič nejedla, viac ako hodinu sa ponevierala po lese, aby sa Karola zbavila a nakoniec ako sa zdalo, sa jej to podarilo. Obávala sa urobiť kroky, aby ju nezačul. Nemohla však prenocovať v lese. Rozhodla sa, že sa trošku pohne, aby jej nebola taká zima.

Krívajúc vyšla spoza stromu a ťarbavou, namáhavou chôdzou išla dopredu. Šuchala si rukami po ramenách, aby sa aspoň trocha zahriala. Vôbec netušila kam má smerovať. Nevedela, či sa ešte stále nachádza v dedine, kde pracovala, alebo je už mimo. V tej chvíli ju to netrápilo. Pokračovala stále rovno. V živote si to neodpustím, ak teraz Karol niečo Sofii alebo komukoľvek urobí. O nich dvoch nemám starosť, pretože išli preč, ale čo Alexander. Bože láska moja! prepadol ju veľký pocit zúfalstva, ktorí sa rozlial do každej časti jej tela. Oprela sa o strom a zhlboka dýchala, pretože nevládala chodiť po lese v čižmách s opätkami a chytila ju nevoľnosť. Mobil, kde mám mobil? ohmatávala sa, no nikde ho necítila. Napadlo jej, že jej musel niekde vypadnúť, ale vracať sa už nechcela, pretože by ho aj tak nenašla. Ak sa ja odtiaľto dostanem, tak osobne pôjdem Karola udať! Pôjdem, nech si robí čo chce, však polícia by nás mala ochrániť, keď sa jedná o takéto prípady. Nechápem, prečo Sofia vtedy nedovolila Brunovi, aby toho hajzla udal. Nerozumiem, nerozumiem... Chytala sa za hlavu a miestami si pripadala ako zmyslov zbavená, že sa rozprávala sama so sebou. Ale momentálne to bolo jediné, čo mala.

Po niekoľkých krokoch uvidela pred sebou, kdesi v diaľke záblesk svetla. Modlila sa, aby to nebol Karol s baterkou a aby ju tam stále nehľadal. Pokračovala ďalej za svetlom a hnala ju len obava, aby sa nič zlé, s ľuďmi, ktorých milovala, nestalo. Hneď keď stúpila jednou nohou do prázdna zistila, že bola pri ceste. Spadla do jarku a znova pocítila nesmiernu bolesť v členku, ktorý si buď podvrtla, alebo zlomila. Ježišmária, to je bolesť. Zasyčala a vypľula z úst hlinu, ktorá sa jej tam pri páde dostala. Vytiahla sa z jarku na cestu a chvíľku sedela na okraji. Poobzerala sa okolo seba a všimla si zákrutu, ktorá jej bola známa. Ja som pred dedinou... Musím sa dostať do obchodu, alebo zavolať pomoc, len tu nechcem zhniť, prosím, prosím, Pane Bože ochraňuj ma! Nemotorne sa postavila a vykračovala po asfaltovej ceste až prešla ceduľu s názvom dediny. Trošku sa jej uľavilo, keď videla svetlo z prvého domu a pokračovala ďalej. Nechcela zvoniť niekomu cudziemu, chcela sa dostať preč a nie mať z toho ešte väčšie komplikácie. Kráčala dedinou a na veži si všimla, že bol ešte čas, keď sa v obchode istotne zdržiaval Jozef. Kostolná veža jej už bola známa a vedela, že nie je od obchodu ďaleko. Snažila sa ísť, čo najrýchlejšie ako sa len dalo. S vypätím posledných síl preklínala Karola na každom kroku ako dostúpila na poranenú nohu. Po krátkej chvíli sa dostavila pred obchod a rozrazila dvere.

„Prepáčte, ale už budem pomaly zatvárať,“ kričal Jozef a vychádzal spoza regálu. „Ak niečo,“ keď vyšiel, uvidel pred sebou stáť Zuzanu vo fakt úbohom stave.

„Kriste Pane, Zuzana! Čo sa ti stalo?“ v momente bol pri nej a podopieral ju.

„Prosím, zavolajte mojim rodičom a odvezte ma domov. Prosím!“ žobronila a Jozef sa prehol cez pult a vybral zo šuplíka mobil.

„Vyťukaj si číslo!“ roztrasený jej podával telefón a začínalo sa jej zahmlievať pred očami. Skrehnutými prstami naťukala na displej číslo.

„Čo sa stalo? Povedz mi to!“ snažil sa zistiť ale prestávala reagovať.

„Chcem ísť odtiaľto preč. Nechcem to tu už vidieť!“ hovorila čoraz tichšie a zvalila sa na Jozefa a stratila vedomie.

„Haló! Povedzte mi, čo mám robiť. Prišla ku mne Zuzana s prosbou, že ju mám odviesť domov!“ hovoril veľmi rýchlo a uložil ju na podlahu a skontroloval, či má pulz. Dýchala a mala pravidelný pulz, len od vyčerpania a námahy, čo prežila, únavou odpadla. Všimol si, že bola celá špinavá a netušil, čo sa stalo.

„Prosím, privezte ju ihneď domov, prosím vás! Dávajte na ňu pozor,“ strachovala sa Sofia, ktorá sedela ešte stále v aute a mierili domov.

„Idem, povedzte mi adresu a som tam za trištvrte hodinu,“ priložil si telefón k uchu, vypol pokladňu, pripravil si kľúče. Vybehol z obchodu a zatiaľ počúval, kam ju má priviesť. Zacúval autom k dverám potravín a vbehol opäť dnu. Opatrne ju vzal na ruky a prešiel s ňou do auta, kde ju uložil na zadnú sedačku. Zaplesol dvere a ponáhľal sa zamknúť obchod. Spoza rohu sa vynoril Karol, ktorý ho chytil za ruku.

„Kam ideš?“ nervózne sa ho opýtal a Jozef sa mu vytrhol.

„To nech ťa netrápi, je to fakt súrne,“ rozbehol sa k autu, nasadol a v momente vyštartoval. Karol sa rozbehol najskôr za autom, neskôr do prenajatého domu, ktorý bol asi päť minút chôdze od obchodu a plánoval si vybaviť účty s Alexandrom.

Jozef, ktorý v strese šoféroval nahmatal na prednom sedadle mobil, v telefónom zozname našiel Alexandrove číslo a čakal kým to zodvihne.

„Ahoj starký!“ pozdravil sa a v pozadí mu hrala tlmená hudba.

„Nepýtaj sa, čo je a ako je, ale myslím, žeby ťa mohlo zaujímať, že tvoje dievča leží na zadnom sedadle môjho auta a veziem ju späť k nej domov. Neviem čo sa stalo, ale asi by si mal prísť aj ty, možno budeš vedieť, čo sa robí,“ hudba stíchla a Alexander na seba v rýchlosti navliekol mikinu a prisľúbil, že sa bude ponáhľať ako len vie. Vypol hovor a chcel dať Karolovi vedieť, kam ide ale zabudol na to, keď sa obúval a vybiehal z domu.

Po tom ako Jozef vbehol s autom do diery na ceste, precitla a nesmelo otvorila oči. Prudko sa posadil, pretože nevedela, kde sa nachádza a myslel, že ju vezie Karol. Všimla si ale, že šoféroval Jozef a snažil sa čo najrýchlejšie dostať ku ním domov.

„Ďakujem vám pekne. To za všetko môže on,“ ukladala sa na sedadlo a zavrela oči. „Kto on?“ nerozumel jej poznámke a po chvíľke, keď nabrala kúsok síl mu všetko objasnila.

„Karol ma chcel znásilniť. Ušla som mu!“ Jozef preglgol a pozeral sa na ňu v spätnom zrkadle.

„Keď som ťa naložil do auta, objavil sa pred obchodom. Je jedno šťastie, že som sa ponáhľal a nestihol pozrieť do auta. Na neho si treba dávať poriadny pozor. Prečo ti to vlastne spravil?“ stále nechápal súvislostiam medzi ňou a jej synom.

„To je fakt na dlhšie,“ odkašľala si a Jozef začal spomaľovať, pretože sa približoval k ich ulici.

„Kde to bývate?“ oprela sa o lakte a povedala, aby najbližšie zabočil doprava. Ako mu povedala, tak aj vykonal a pred domom videl stáť niekoľko osôb. Zuzana si vzdychla, že je konečne v bezpečí. Bruno nečakal, kým zastane a otváral dvere a keď videl Zuzanu ležať na zadnom sedadle, nabrala sa v ňom zlosť. Ema a Sofia stáli na chodníku a Sofia držala Alexandra za ruku.

„Oci!“ bolo jediné, čo dokázala v tej chvíli povedať a Bruno ju spolu s Jozefom vytiahli z auta.

„Už si doma!“ silno ju objal a Zuzana sa potichu rozplakala.

„Ako sa to stalo?“ spýtal sa v okamihu, keď ju bral na ruky a Jozef pomykal plecami.

„Povedala, že Karol má s tým dočinenie,“ ostal stáť pri aute a ani sa neunúval ísť s nimi do domu. Alexander mu zakýval a zakričal na neho, aby odstavil auto a prišiel ku nim.

Ako ju Bruno niesol na rukách do obývačky, želal si, aby sa Karol ocitol v pekle. Pristúpil k sedačke a pomaly ju položil a usadil sa vedľa nej.

„Čo ti to spravil?“ utieral jej slzy a z vlasov jej vyberal lístie, ktoré sa jej tam dostalo pri páde a pri pobyte v lese. Z druhej strany si k nej prisadol Alexander a celá nadšená ho pobozkala a objala. Upokojila sa, keď videla, že mu nič nie je.

„Alex, ty ostaň tu, radšej nikam nechoď!“ silno mu stlačila ruku. „Je to vážnejšie ako som si myslela,“ zavrela oči a neprestávala plakať. Bruno ju utešoval a popri tom si vyzúvala topánky. Prvú si vyzula bez ťažkostí a s druhou mala väčší problém. Tvárou jej prebehol krč bolesti a z členku jej vystrelila do celej nohy.

„Čo ťa bolí?“ pýtal sa s obrovskou starosťou.

„Pri tom, ako som sa snažila ujsť som si vytkla členok,“ zavzlykala a Alexander ju pobozkal na čelo a Sofia jej doniesla pohár vody. Zuzana ho na jeden krát celý vypila a Ema postávala ďalej od nich a od nervov si hrýzla nechty. Jozef stál opodiaľ, pretože stále nerozumel tomu, čo sa stalo. Spýtal sa teda ešte raz.

„Čo bolo teda s tým Karolom?“ keď to meno vyslovil, Sofiu až myklo v tom momente každý v miestnosti na ňu upriamil pohľad. Alexander sa na svojho starého otca nechápavo pozeral a čakali na jej vysvetlenie.

Kapitola štrnásta - Tiene minulosti

Karol sedel vo svojom aute a nervózne si poklepkával prstom po volante. Sprvu chcel nájsť Alexandra ale tušil, že teraz, keď sa Zuzana dostane domov, Sofia s Brunom to začnú riešiť a pošlú na neho políciu. Bol veľmi inteligentný na to, aby spravil po takom dlhom čase, čo sa snažil zariadiť želanie svojej drahej, chybu, a tak sa stiahol do úzadia. Neodišiel ale ďaleko, pretože stále potreboval mať prehľad o tom, čo sa v okolí Frankovcov dialo.

Došiel do svojho prenajatého bytu v tom istom meste, kde bývala celá Zuzanina rodina a od nervozity rozbil rukou hneď prvé dvere na spálni. Sklo sa rozletelo na všetky strany a Karol uvidel na ruke krv.

„Ešte toto mi chýbalo!“ prešiel rýchlo do kúpeľne, strčil si ruku pod studenú vodu a vytiahol si z vrecka mobil. Druhou rukou stiahol zo sušiaka uterák, hodil ho do vane a pustil na neho studenú vodu.

„Si?“ ozvala sa na druhej strane ženská a Karola to rozzúrilo.

„Prestaň sa hrať, do čerta, na Francúzku a počúvaj ma!“ zastavil vodu v umývadle a oprel si hlavu o plece a vybavoval telefonát so svojou milenkou.

„Aké máš zasa problémy? Keď voláš teraz večer?“ žena na druhej strane zúrila a Karol si zatiaľ obmotával okolo ruky mokrý uterák.

„Na tvojom mieste by som sa začal obávať, či dostaneš to čo chceš!“

„Ja toho chcem viacej, Karolko! Čo myslíš?“ nezaujato sa ho spytovala žena na druhej strane.

„No predsa tvoju dcéru. Všetko sa to posralo! Úplne všetko!“ vyšiel z kúpeľne a prešiel do obývačky, kde si nalial pohár vodky.

„Toto mi ani nevrav! Ja ťa žiadam o jednu vec a aj tú poserieš?“ zrazu jej to prestalo byť všetko jedno.

„Bohužiaľ, tvoja dcéra je taká prefíkaná ako ty sama,“ vzdal jej istým spôsobom poklonu a Andrea - milenka Karola sa rozkričala.

„Čo sa stalo? Vieš, čo ťa bude čakať ak mi ju nedonesieš!“ snažila sa upokojiť. Karol jej vysvetlil, čo je vo veci a Andrea to videla len na jediné riešenie.

„Čo už, no. Budeme musieť použiť plán bé!“ popraskala si stuhnuté prsty a Karola slovo „plán bé“ napriek jeho povahe, poriadne znepokojilo.

„Haha, že čo s ním bolo?“ Zuzana sa pozrela na Jozefa s hnevom v očiach.

„Oci, mal si ho udať hneď zo začiatku ako si chcel! Je to obyčajný hajzel!“ pozrel sa na Sofiu, ktorá prevrátila očami. Do rozhovoru sa zaplietol aj Alexander, ktorý neveril slovám, ktoré Zuzana vypúšťala z úst.

„A teda, čo sa stalo?“ pohladil ju po ruke a natočila sa k nemu.

„Po tomto si môžeš byť istý, že ako manager v našej kapele skončil,“ povedala mu na rovinu a cítil sa trápne, že každý hovoril o jeho otcovi.

„Už sa konečne dostaneš k tomu, čo sa stalo?“ Bruno ju súril a Zuzana si vyložila boľavú nohu na taburetku, ktorú jej Ema prisunula.

„Chcel ma znásilniť,“ po chvíľke ticha vyšla s pravdou von a Sofia sa zhrozila.

„Vždy som vedela, že je to podliak a teraz ľutujem, že sme nespravili to, čo si chcel Bruno!“ pokrútila hlavou a vzdialila sa od Zuzany.

„Bolo to nechutné, ale podarilo sa mi ujsť. Nebyť telefonátu, skončila by som asi znásilnená alebo, ktovie čo mal so mnou v úmysle,“ po vyslovení vety sa znova rozplakala a oprela sa Brunovi o rameno. Vedel, že ten telefonát smeroval od jeho matky, ktorá sa od nervozity prechádzala zo strany na stranu.

„Tak a to by stačilo!“ Sofia stratila posledné kúsky trpezlivosti a prešla k telefónu. „Tento raz podám na neho trestné oznámenie ja,“ vzala do ruky telefón a náhlivým krokom k nej pristúpila Ema.

„Myslím, žeby si mala počkať,“ pozrela sa na Alexandra, ktorý sa nevinne pozeral na Zuzanu a hanbil sa za správanie svojho otca. Mal v sebe protikladné postoje, ktoré Karola obhajovali ale aj, ktoré ho zatracovali. V poslednej dobe s ním predsa vychádzal.

„Prečo by som mala čakať? Čakala som celý život,“ horlivo gestikulovala. „Dosť rokov sa mi plietol do života a myslím si, že je na čase, aby to konečne skončilo,“ vytočila číslo na políciu a Ema jej vytrhla telefón z ruky.

„Mami, čo ti je?“ Bruno sa jej prekvapene opýtal a Ema prešla pred všetkých, tak aby na každého videla. Mobil položila na rímsu kozuba a pozrela sa smerom k stropu.

„Ja som čakala a teraz viem, že to bola skutočne chyba,“ zopäla ruky, akoby sa modlila, „Zašlo to až príliš ďaleko a asi dosť ľudí ma bude po tomto, čo poviem nenávidieť.“

„O čom to hovoríš, mama?“ Bruno pustil dcére ruku a prešiel za sedačku, vedľa Sofie.

„V prvom rade, by bolo asi vhodné dať veci do poriadku a potom riešiť zvyšné veci,“ pozrela sa na Alexandra a nevedel, prečo jej padol zrak na neho.

„Sofia,“ upriamila pohľad smerom za sedačku. „Ty vieš, že máš syna, všakže?“ Sofii padol zrak na Alexandra a prikývla. Čosi už začínala tušiť a prestrašene sa chytila za krk, v ktorom ju začalo páliť.

„Keď som vtedy, prvý krát prišla ku vám do domu, keď ma Bruno po dlhom čase pozval, vtedy na Vianoce, moje starosti sa vrátili späť. Myslela som, že s tým budem mať pokoj.“

„Myslím, že ti nerozumiem,“ Sofia začínala byť znepokojená a každý upriamoval pohľad na ňu.

„Neprerušujte ma, prosím!“ pokrútila hlavou a pokračovala.

„Keď som ťa vtedy videla, ako stojíš bok po boku s mojim synom, vedela som že si to ty,“ Bruno so Sofiou sa na seba pozreli a nerozumeli.

„Totiž,“ pošúchala si čelo, „vedela som, že si Sofia a že si Andreinou sestrou.“

„Čože?!“ Bruno zbledol a pri výkriku mi preskočil hlas.

„Neprerušuj ma, prosím!“ pozrela na neho prísnym pohľadom a rozprávala ďalej.

„Áno je to tak. Si sestrou Andrei,“ Bruno sa od nej postavil trošku ďalej. Pozrel sa jej na brucho a chytil sa za ústa a hlasno vzdychol.

„A on,“ ukázala na Alexandra, „je tvoj syn!“ Alexander na ňu vypúlil oči, Zuzana sa pozerala striedavo na Emu a Alexandra a ničomu nerozumela.

„Ako to všetko vieš?“ Sofia nevenovala pozornosť tomu, že akurát objavila svojho roky strateného syna.

„Trpezlivosť, všetko sa dozviete,“ pohľadom prešla po miestnosti a naznačovala im rukami, aby sa ukľudnili.

„Takže Alexander je tvoj syn,“ zavadila pohľadom o jeho pred chvíľou bezstarostnú tvár. „Alexander, Sofia je tvoja matka,“ pustil Zuzane ruku a ona sa prestrašene pozerala na všetky strany. Tentoraz ju nikto neprerušil, a tak pokračovala ďalej.

„Bruno,“ upriamila zrak na neho a on sa na ňu pozrel spýtavým pohľadom, „nemaj strach. Možno premýšľaš o tom, že si si zobral za ženu vlastnú švagrinú,“ pozrela sa na neho a prekvapilo ju, keď sa rozosmial.

„Toto je nejaký vtip, však?“ zúfalo sa chytil za hlavu a Sofia ho chcela pohladiť po chrbte. „Môžeš ma prestať konečne prerušovať?“ zúrivo na neho vybehla a Bruno sa na ňu pozrel cez prsty, ktorými si zakrýval tvár.

„Sofia nie je tvoja švagriná!“ išiel niečo povedať ale radšej nepokúšal jej trpezlivosť.

„Nie je, pretože Andrea a Sofia boli síce sestry, ale boli nevlastné sestry. Aby som to upresnila, neboli ani sestry, pretože Sofia bola adoptovaná,“ Sofiu to zaskočilo a musela sa chytiť sedačky aby nespadla. Bruno ju podoprel a celý čas držal za predlaktie.

„Adoptovaná?“ zračili sa jej v očiach slzy a Bruno ju pobozkal. Pošepkal jej, že ani on tomu nerozumie.

„Bola si adoptovaná,“ zopäla ruky. „Tvoji rodičia, ktorí si ťa adoptovali, Viliam a Tamara, nemohli mať deti a keď si bola malá, myslím, že si mala asi desať mesiacov, si ťa vzali k sebe,“ Sofiu prekvapovala jedna veta viacej ako druhá ale nemala odvahu ju prerušiť.

„Na očiach ti vidím otázku, ako si sa dostala do domu s Andreou,“ nemyslela práve na to ale prikývla, pretože aj na to sa chcela neskôr opýtať.

„Tvoji rodičia už nežijú, čo je mi ľúto. Boli to fakt dobrí ľudia,“ Bruno to ale nevydržal a skočil jej do reči.

„A ty odkiaľ vieš všetky tieto informácie, do pekla?“ oprel sa rukami o sedačku, odkašlal si a na krku mu navrela žila.

„Ak ti to pomôže, tak som bola sekretárka v jednej firme! Doteraz si to vyčítam, že som ťa odvrhla,“ pozrela na neho láskavým pohľadom, ktorý ale Brunovi v tejto chvíli nič nehovoril.

„Bola som sekretárka vo firme, v ktorej pracoval ako riaditeľ otec Sofie - Viliam. Ibaže situácia v podniku sa neustále zhoršovala, čo si vyčítal najmä Viliam. V jeden deň neprišiel do práce Nedalo sa mu ani dovolať, na druhý deň som zistila, že zomrel za podivných okolností - vo vlastnom dome, ktoré sú mi doteraz neznáme,“ musela si sadnúť na taburetku pri krbe, pretože bola z toľkého vysvetľovania už unavená.

„Takže ty si sa v podstate hrala na akéhosi detektíva,“ Bruno na ňu obdivne prešiel pohľadom a zložil si ruky na hrudi.

„Nehrala som sa na detektíva, ale išlo mi o moje dieťa o ktorom som chcela čo najviac informácií, keďže sa situácia vyvíjala úplne inak, ako som chcela,“ pozrela na neho a z pohľadu sa jej dalo vyčítať, že nie je zmierená s nevďačnosťou, ktorú jej Bruno momentálne preukazoval. Bez všetkého pokračovala.

„Viliam sa pominul a Tamara ostala sama. Už pred tým sa o Tamaru zaujímal Viliamov spoločník, Viktor, ktorý bol otcom Andrei. Znie to ako klišé, ale ich láska vydržala iba „vďaka“ tomu, že Tamaru v sedemnástich rokoch Viktor znásilnil a čakala Andreu,“ Bruna to zarazilo, pretože mala skutočne pravdu. Andrea sa o ňom zmieňovala, no matku nikdy podrobnejšie nespomínala. Zmieňovala sa tiež o Viliamovi.

„Ale počkaj! Vravíš, že nemohli mať deti, tak ako je možné, že Tamara bola jej matkou?“ pozeral sa na ňu a akosi mu nezapadli súvislosti dohromady.

„Problém bol, Bruno, na strane Viliama, ktorý bol neplodný. Pri tom sa naskytuje aj otázka, či Viliam o Andrei nevedel,“ Bruno spozornel.

„Vedel o nej, ale nikdy ju nevidel, pretože odišla s otcom do Francúzka, keď ju Tamara porodila. Potom sa stretla s Viliamom a snažila sa na všetko zabudnúť,“ Sofia už mala toľko tých informácií, že sa musela posadiť vedľa Zuzany. Chytila jej ruku a tá jej ju pevne zovrela.

„Neskôr sa ale Viktor s Andreou, po smrti Viliama, vrátil späť na Slovensko a znova sa zaujímal o Tamaru. Lenže nebola to čistá láska, bolo to len vzplanutie pre peniaze. Proti nej použil ako donucovací prostriedok Andreu, aby si ho vzala a niekoľko dní po sobáši sa stala autonehoda, pri ktorej Tamara umrela,“ pozrela pohľadom plným sústrasti smerom k Sofii a ona tomu nemohla uveriť.

„Viktor sa musel starať aj o Andreu a Sofiou, keďže Tamara umrela a ako manžel zdedil všetko. Viliamovu firmu, ktorá po jeho smrti patrila Tamare ale keďže umrela aj ona, získal ju on. Predal ju a mal peňazí viac než dosť. Prepísal na Andreu tento dom, teba Sofia vyhodil z domu na ulicu, pretože logicky si nebola jeho dieťa a Andrea si začala hľadať svoju životnú lásku,“ Sofiu to poriadne hlboko zasiahlo a stále tušila, že ten dom, kdesi videla. Preto mala hneď v prvý deň, keď prišla vrátiť bundu, tie spomienky, ktoré nevedela nikam zaradiť. Minulosť sa pomaly objavovala a zdalo sa, že narobila u každého zmätok.

„A čo čert nechcel, natrafil si na ňu práve ty, Bruno. Andrea nikdy nechcela sobáš a ani dieťa,“ po tejto informácii si zakryla ústa a uvedomila si, čo pred Zuzanou povedala. „Pretože ona bola tým dieťaťom, ktoré vzniklo následkom znásilnenia. Andrea o tom nevedela, že to bol práve jej otec, čo Tamaru znásilnil a preto ho mala asi tak rada. Asi mu až príliš prirástla k srdcu, keď si ju vzal do zahraničia. Tamara sa síce pokúšala o náznaky, no Viktor asi naplnil svoje hrozby. Andrea tiež žila v klamstve, že jej pravým otcom je Viliam a nie Viktor. No a nakoniec sa mu to tak či tak podarilo, no nikdy ju nemal príliš v láske,“ pozrela sa na Bruna a potom na Zuzanu, ktorá jej rozprávaniu tiež nevedela uveriť. Bruno z nej nespúšťal zrak a nevedel pochopiť to, ako to vedela Andrea dokonale utajovať.

„No a keď sa Sofia dostala na ulicu,“ pozrela sa na ňu a videla, že chce niečo povedať. Naznačila jej aby povedala to, čo chcela. „Potom sa stalo to, že mňa na ulici našiel Karol a ja som dala na prvý dojem, galantné správanie a množstvo pozornosti. Zdá sa, že to mal všetko pripravené. Spočiatku sa mi páčilo, ako sa o mňa staral, no začal to preháňať a náš vzťah sa zmenil. Využíval ma ako objekt svojej sexuálnej túžby, každý večer sa chcel so mnou milovať, až som otehotnela a porodila som syna,“ ani náznakom sa na Alexandra nepozrela. „Nakoniec ma vyhodil z domu, pretože som ho pristihla, ako spí s inou,“ sklopila zrak, Bruno ju pošúchal po pleci a pohladil po hlave. Zuzana radšej zapchávala Alexandrovi uši. Tiež bol prekvapený, keď sa dozvedel nové informácie o jeho minulosti a otcovi a prišlo ešte väčšie prekvapenie zo strany Emy, keď hovorila ďalej.

„Čo som sa dozvedela, Andrea sa začala opíjať a hľadala útechu v milencovi,“ Bruno spozornel a hlboko ho zasiahlo to, že ho Andrea podvádzala.

„Milencom Andrei bol Karol,“ pozrela sa do zeme a Sofia už ani chvíľku neváhala, prešla ku kozubu a vzala do ruky telefón.

„No a takto je to zatiaľ všetko, čo viem. Ešte sa k tomu pridávajú Andreine vyhrážky, pretože som na to prišla. Keď som sa ťa raz snažila navštíviť, nachytala som ju spolu s Karolom, ako sa tu milovali a od vtedy som sa od teba odvrátila a odišla preč, do iného štátu, pretože som mala po tom všetkom, čo sa stalo Viliamovi a Tamare, strach,“ Sofia ešte nevytáčala číslo na políciu, pretože s údivom sa pozerala na Bruna, ktorému sa na kraji očí zračili slzy. Alexander vstal a mal na pláne odchod, ale pred tým si chcel ujasniť ešte jednu vec.

„Takže, „pravda“ o tom, že moja matka,“ pozrel sa na neďaleko stojacu Sofiu, „odišla do zahraničia a podviedla môjho otca, nie je pravdou?“ Sofia išla niečo povedať, ale skôr ako to vyslovila, Alexander si všimol, ako Ema prikyvovala.

„Starký, ty si to všetko vedel?“ vrhol jeho smerom smutný pohľad a cítil sa ako čierna ovca rodiny.

„Nie, ja som o tom ani netušil,“ pozeral rovnako prekvapene ako každý v miestnosti.

„Ale myslím si, že viem, viac ako dosť,“ Alexander sa chystal odísť, keď na neho Zuzana zakričala, aby počkal. Sofia spravila tiež krok jeho smerom, no potom si to rozmyslela. Nechcela to v tejto situácii robiť ešte horším ako to bolo. Vo vnútri sa tomu, že našla svojho strateného syna tešila, ale navonok to nedávala najavo, pretože ešte stále sa snažila spamätať zo všetkých informácií, ktoré im Ema povedala. Zuzana s námahou vstala a vyšla za ním na verandu domu. Ema zatiaľ dokončila rozprávanie o tom, ako na čas odišla preč, ako si našla Antona a o návrate späť na Slovensko, keď zistila, že Andrea umrela.

„Alex, počkaj!“ zaplesla za sebou dvere na dome a pošúchala si ruky, pretože jej bola zima.

„Čo?“ ani sa k nej neotočil a po tvári stiekla slza. Prišla pred neho a utrela mu ju.

„Neplač!“ objala ho, ale objatie jej neopätoval.

„Prepáč, ale nie je najvhodnejšie, aby sme spolu naďalej ostávali. Dnes som sa dozvedel toho viac ako dosť,“ odvrátil od nej sklamane zrak a Zuzana ho chytila za bradu.

„Čo nie je najvhodnejšie? Však tvoja rodina nemá nič spoločné s mojou rodinou, nie sme ani brat a sestra, tak prečo to hovoríš?“ pýtala sa so sklamaním v hlase a chytil jej ruku.

„Otec je to jediné, čo mi ostáva. A pochybujem, žeby ste chceli v rodine niekoho, kto rozvrátil celú vašu rodinu,“ začal vzlykať a Zuzana ho objala.

„Ja som sa zasa dozvedela pravdu o mojej matke. Skutočnú pravdu! Nemyslíš, že je to horšie? Okrem toho, máš ešte stále svoju matku, ktorou je Sofia a ty si sa na ňu ani nepozrel,“ povedala mu to s náznakom výčitky v hlase a postavil sa k tomu chladne.

„Je moja matka a chce podať na otca trestné oznámenie? To je choré!“ jeho veta ju zarazila a oponovala mu.

„Choré je to, ako ho chrániš! Ja ťa chcem mať tu pri sebe, pretože ani nevieš, čoho je schopný. Vyhrážal sa mne, mojim rodičom, že ich zabije a trúfa si aj na teba! Ja nechcem aby si išiel preč, pretože ja ťa mám aj napriek tomu rada!“ snažila sa ho zadržať, keď schádzal dole schodmi. Vytrhol sa jej z rúk a Zuzana ostala beznádejne stáť, pretože nemala ako za ním zísť.

„Alex!“ zostúpila o jeden schodík nižšie. „Vráť sa prosím, ak ma máš rád. Prosím!“ kričala za ním a zúfalo sa rozplakala. Vošla, ako to najrýchlejšie išlo, do domu a vo dverách sa stretla s Jozefom, ktorý okolo nej mlčky prešiel a kamsi sa ponáhľal.

„Alexander odišiel!“ prišla do obývačky a zavrela oči.

„Kam?“ Sofia sa prestrašene opýtala a vzala do ruky telefón.

„Tu máš, zavolaj mu!“ hodila jej telefón, vyťukala číslo a rozmyslela si to.

„Mala by si sa mu ozvať ty! Si predsa jeho matka a mňa nepočúval,“ vytočila to a hodila telefón späť Sofii.

„Vypol si mobil,“ po chvíľke zložila z ucha slúchadlo telefónu a pozrela sa uprene na Emu.

„Prečo si nám to nepovedala skôr?“ Bruno Zuzane pomohol, aby si sadla a ona im skočila do reči a ostala stáť. Otázka bola smerovaná k Eme ale ona to zle pochopila.

„Vy tomu nerozumiete? Prečo si asi myslíte, že som vám o tom nepovedala, že Karol niečo také plánuje? Prečo asi?“ vytrhla sa Brunovi z ruky a nechcela si sadnúť.

„Asi preto, lebo sa mi vyhrážal. Z jeho slov ma doteraz mrazí. Predvčerom večer, keď som prišla k vám do spálne som sa vám to snažila povedať, ale nedokázala som, pretože som nechcela riskovať, že vám ublíži,“ udrela päsťou do dlane.

„A preto si sa nebezpečenstvu vystavila ty. To je úplne dokonalé riešenie!“ padla výčitka z Brunovej strany a pochodoval po miestnosti. Zuzana na neho nakričala.

„Nerozumieš, že Karol vás chcel všetkých zabiť? Chcel zabiť Sofiu, teba a aj Alexandra! Moje znásilnenie mala byť len predohra! Preto som nechcela aby odišiel, pretože sa bojím, že mu niečo urobí!“ rozhadzovala rukami a s posledným vypätím síl si utierala slzy, pretože toto bol ten najhorší deň, ktorý zažila. Vo vnútri sa jej opäť rozhostil pocit beznádeje, ako vtedy ráno, keď prišla do obchodu.

„Ukľudni sa, idem volať políciu,“ snažil sa ju utešiť, no nepomohlo to.

„Rob si čo chceš! Ja som už zúfalá, ja si jednoducho neviem predstaviť život bez neho. Neviem!“ po tejto vete sa jej zatočila hlava a pomaly sa zložila na sedačku, kde opäť stratila vedomie. Ema v momente vstala a pribehla k nej a spolu s Brunom ju dali opatrne na sedačku. Sofia jej pod hlavou napravila vankúš a prikryla ju.

„Bude v poriadku?“ spýtal sa s obavou a Ema prikývla.

„Bude, ale myslím si, že aj ona má právo na to, aby sa cítila zle. A ešte väčšie právo po tom, čo všetko prežila,“ založila si ruky a sadla si vedľa nej na krajíček sedačky.

„Dones radšej ľad, krém a obväz, aby som jej ošetrila tú nohu. Dones aj tabletku, aby si konečne pospala,“ rozkázala Brunovi a Sofia sa chystala odísť.

„Nie, ty ostaň tu!“ chytila ju za ruku a Bruno sa stratil na poschodí.

„Prečo som to nepovedala si sa ma pýtala,“ chystala sa vysvetliť dôvod a Sofia pozorne počúvala.

„Mala som na pláne povedať to vtedy, keď ťa ten neschopák zhodil zo schodov, lenže stalo sa to, že ste sa pohádali s Brunom. Myslela som, že by to len zhoršilo vašu situáciu v tom čase, keď si potratila. Bruno je strašný nervák a nedal by si to vysvetliť. Preto som mlčala,“ pozrela jej priamo do očí.

„Neviem, čo na to povedať! Ja už v podstate neviem nič, pretože dnes bolo aj na mňa toho tak veľa, že neviem, kde začať aby som si to všetko v hlave dala do poriadku!“ pobúchala si dlaňou po čele a Ema sa na ňu usmiala.

„Hlavné je, že Bruno to teraz pochopil a ste stále spolu. Som presvedčená, že pravda vyjde vždy na povrch a minulosť tu bude vždy, kým ju neuzavrieš. Príde mi to ako hnusné tiene, ktoré za nami budú vždy a nezbavíme sa ich,“ pozrela sa na Zuzanu, ktorá sa zasa začala preberať a vložila jej do úst tabletku na spanie, ktorú Bruno priniesol a pohladila ju po tvári.

„Nebojte sa nič, už bude všetko len lepšie. Verím tomu!“ pozrela sa na syna, nevestu a vnučku a Sofia sa predsa len rozhodla, že o všetkom bude informovať políciu.

„Bruno,“ postavila sa vedľa Zuzany. „Mohol by si ju odniesť do izby, aby neležala tu, v zime. Obviažem jej tú nohu, aby ju nebolela,“ prikývol a keď jej natrela a ošetrila nohu, opatrne si ju zobral na ruky a bol šťastný, že má svoju dcéru v náručí a nič sa jej nestalo. Mal pred sebou ešte dosť dlhú noc, počas ktorej sa musel porozprávať o veľa dôležitých veciach so Sofiou a Emou.

Bruno zišiel ráno o deviatej do kuchyne a videl, ako Sofia pripravovala raňajky na podnos.

„Dobré ráno, zlatko!“ na líce jej vtisol chladný bozk a oblizla si prst od marmelády.

„Dobré aj tebe! Dalo sa ti po tom všetkom späť?“ obrátila sa k nemu a prešiel si rukou po tvári. „Ako sa to vezme. Nejaké štyri hodiny to istotne boli,“ pozrel jej cez plece a zvedavosť mu nedala.

„Nesieš Eme raňajky?“ Sofia sa obrátila k podnosu, vzala ho do rúk a obrátila sa znova k nemu.

„Eme nie, ale Zuzane,“ usmiala sa, odstúpil sa jej. Chcel ísť za ňou, ale rozmyslel si to pretože ich chcel nechať aspoň chvíľu osamote aby sa porozprávali ako žena so ženou. Zatiaľ pripravil raňajky pre seba a pre Emu.

Sofia sa zastavila pri Zuzaniných dverách a lakťom si otvorila dvere na izbe. Vošla dnu, tácku položila na stôl oproti posteli, zavrela za sebou dvere a v tichosti sa posadila vedľa nej. Pozorovala ju, ako nerušene spala a pohladila ju po vlasoch. Precitla a pomaly sa začala preberať. Prekvapilo ju, že vedľa nej sedela.

„Ahoj, deje sa niečo?“ pretrela si oči a Sofia sa svižne, aj napriek tomu, že mala čochvíľa rodiť, postavila a odhrnula závesy. Pustila aspoň na chvíľku do izby čerstvý vzduch.

„Nie, nič sa nedeje, len som ti priniesla raňajky,“ usmievajúc sa prešla s podnosom k posteli a položila si ho na kolená. Zuzana sa na posteli posadila a za chrbát si oprela vankúš.

„Koľko je hodín?“ prešla si rukou po krku a zacítila bolesť v členku.

„Niečo po deviatej,“ nespúšťala z nej zrak a Zuzana sa na ňu usmiala.

„Vyspala si sa aspoň kúsok?“ spýtala sa láskavým tónom a ona jej prikývla.

„Samozrejme, ani neviem ako a zaspala som,“ prehrabla sa vo vlasoch a vybrala si z nich list, ktorý jej tam ešte po včerajšom dni ostal. Pozrela sa na neho a hrala sa s ním.

„Ema ti dala prášky na spanie, pretože si bola vyčerpaná. Myslím si, že spravila dobre, inak by si vôbec nič nespala,“ položila jej podnos na nohy a Zuzana sa napila vody, ktorú jej doniesla.

„Ďakujem ti pekne, mami,“ oslovila ju a trošku ju to prekvapilo, pretože nebola zvyknutá na takéto oslovovanie od Zuzany. Lepšie povedané dočkala sa ho po poriadne dlhom čase. To slovo ju začalo hriať pri srdci ale aj napriek tomu sa opýtala.

„Si v poriadku?“ pošuchala ju teplou dlaňou po ramene a Zuzane sa uľavilo, že bola konečne doma. Pozrela na ňu s opuchnutými očami a vzdychla si.

„Som neskutočne rada, že som doma, medzi vami. Je mi síce trošku blbo po tom všetkom, čo som sa dozvedela, po tom, čo sa mi stalo s nohou, ale myslím si, že to bude v pohode,“ upokojila ju.

„Alexander sa ti náhodou neozval?“ opýtala sa jej a Sofia pozrela do zeme.

„Mne sa neozval. V podstate ho aj chápem, pretože to, čo Ema povedala bolo dosť rýchle aj na mňa, nie ešte na neho,“ posadila sa bokom, pretože ju začínal bolieť zadok.

„Robím si o neho starosti,“ odhryzla si z croissantu a šťastím mľaskla, pretože dlho nič nejedla. „Dnes máme poobede koncert v jednej reštaurácii a nikdy sa nestalo to, žeby sa mi neozval!“ zavrtela nechápavo hlavou a Sofia ju upokojila.

„Určite sa vie o seba postarať a nebol by taký hlúpy, aby išiel k nim domov,“ priblížila sa k nej a objala ju.

„V to dúfam, pretože ak sa mu niečo stane,“ prehltla sústo, „budem si to vyčítať do konca života,“ Sofia sa na ňu popod obočie pozrela. „Ty by si mala v prvom rade oddychovať a nemala by si sa s tým trápiť. Polícia sa už o všetko postará, neboj sa,“ vzala jej ruku do svojej dlane a na dvere niekto zaklopal. Zuzana si odkašľala a povedala, aby dotyčný vošiel. Vo dverách sa objavil Bruno s hrnčekom čaju pre seba a pre Sofiu.

„Ahoj, slniečko! Ako ti je?“ vložil oba poháre Sofii do ruky a priložil jej dlaň na čelo.

„Oci, prosím ťa,“ odtiahla si hlavu. „Nemám teplotu, nemaj o mňa strach!“ pozrela sa mu na ruku, ktorú jej priložil k hlave. S neuspokojivou odpoveďou si zobral od Sofie pohár a prisadol si k nej.

„Aj tak dnes nemôžem ležať v posteli, máme koncert na ktorý musím ísť, pretože sa nedá odvolať,“ načiahla sa za mobilom, ktorý by inak našla na stolíku ale zarazila sa a vrátila sa do pôvodnej polohy.

„Stratila som aj mobil,“ povedala potichu a Bruno jej to nechcel v žiadnom prípade vyčítať. Vytiahol z vrecka svoj a podal jej ho.

„Tu máš, napíš alebo zavolaj z môjho,“ zobrala si ho, ale keď si uvedomila, že ani jedno číslo na chalanov z kapely nepozná, vrátila mu ho späť.

„Je to zbytočné, pretože neviem ich čísla. Jedine Alexove, ale ten nedvíha mobil, takže sa budem musieť spoliehať na to, že tam prídu na čas a hlavne, že vedia o koľkej to má byť,“ nepáčila sa jej situácia, ktorá sa vyvíjala a podala Sofii tácku, pretože sa chystala vstať. Sofia položila svoj hrnček s čajom na podnos a postavila sa.

„Kam ideš? Ešte si všetko nedojedla a mala by si ešte s tou nohou ležať,“ vyhrabávala sa spod paplóna a posadila sa na kraj postele.

„Máš to jedno, aj tak dnes budem ešte dosť behať,“ snažila sa postaviť ale musela sa pritom chytiť ruky, ktorú jej Bruno ponúkol.

„Neboj nič. Pôjdeme s tebou, tak ťa tam rovno odvezieme, aspoň nebudeš musieť ísť autobusom,“ žmurkol na ňu a Sofia jej objasnila situáciu.

„Mali sme na pláne, žeby sme skočili do reštaurácie až zajtra, ale keďže sme ostali doma,“ pozrela sa na Bruna, „pôjdeme dnes na ten obed. Všetci traja,“ položila podnos na nočný stolík a zatvorila okno.

„Ako myslíte,“ Zuzana odskackala na jednej nohe ku skrini a otvorila ju. Obed by sa jej po takom dlhom nútenom pôste fakt hodil.

„Padne mi vhod, ak nebudem myslieť na hlúposti. Po koncerte som teda vaša,“ prvý krát za dlhšiu dobu videl Bruno na jej tvári náznak úsmevu a v srdci pocítil teplo.

„Čakajú nás dole raňajky, prezleč sa a príď, pretože si si všetko nezjedla,“ naznačil Sofii, aby išla spolu s ním. Vzal jej tácku a spolu vyšli z izby von. Zuzana hodila tričko o zem a znova Karola prekliala.

„Ak sa Alexovi niečo stane,“ zúrila a zvyšok vety si radšej domyslela. Posmutnela, že ho nemá pri sebe.

Kapitola pätnásta - Začiatok konca

„Zvládaš to?“ Bruno podával Zuzane s obavou v hlase gitaru a tá, pri tejto otázke prevrátila očami.

„Áno zvládam to. Nemám poranenú ruku ale nohu a v nohe tú gitaru nebudem niesť,“ zaťala zuby a išlo jej na nervy, že každý z toho robil takú vedu, hlavne keď chcela na to čo najrýchlejšie zabudnúť. Okolo nich prechádzal štíhly, čiernovlasý chlap v obleku, ktorý na nich istú chvíľku z diaľky pozeral. Keď vchádzal do reštaurácie, pri dverách zašliapol cigaretu a ešte raz si ich obidvoch premeral. Bruna to zneistilo.

„Poznáš ho?“ zaplesol kufor a vzal jej combo.

„Nie, nepoznám a ani mi to nejako netrhá žily. Je to asi jeden z tých snobov, čo sa nevedia dočkať hudobného vystúpenia a chcú si vypýtať autogram pre svojich blízkych. Aj keď,“ zarazila sa a krívajúc kráčala vedľa Bruna do zákulisia.

„Kto by už len odo mňa chcel autogram,“ pustil ju, aby prešla prvá a cestou jej šepkal.

„No vidíš, tak predsa v tom niečo bude,“ nechcel veriť, že to nič nie je. Jeho obavy odignorovala.

„Ďakujem, že si mi s tým pomohol a teraz už bež, aby si si stihol obsadiť popredné miesta,“ ukázala mu kadiaľ ma ísť a veľmi nespokojne od nej odchádzal.

„Máme rezervovaný stôl, tak ma nevyháňaj!“ protestoval, no i napriek tomu odišiel za Sofiou, ktorá už sedela na mieste. Keď si ku nej prisadol, všimol si, že pri vedľajšom stole sedí ten chlap, ktorého videl aj vonku.

„Ten chlapík v obleku mi robí starosti,“ chytil jej ruku a pošepol jej to do ucha. Nenápadne sa obzrela a muž na ňu tiež pozrel a mierne podvihol pravý kútik úst do jemného úškľabku.

„Prosím ťa, Bruno! Teraz nemôžeme robiť zo všetkého strašnú vedu. Je to jednoducho asi niekto, kto prišiel na obed tak ako my a pri tom si chce vypočuť niečo zo slovenskej tvorby,“ snažila sa ho upokojiť, ale stále namietal.

„Ibaže Zuzana ide dnes spievať iba po anglicky,“ odbil ju a nevedela, ako ho má konečne upokojiť.

„Kým sa po nej nevrhá, môžeš byť kľudný. Karol to určite nie je a nepredpokladám, že niekto by mohol byť horší ako on.“

„No to si ma teda už vážne upokojila,“ Sofia sa od neho odtiahla a nahnevane si ho premerala.

„Ak ideš byť teraz takýto paranoidný, tak ja odchádzam,“ zložila si ruky na stôl a Bruno si jemne napravil kravatu.

„Prepáč mi to, ale mám asi aj ja toho veľa.“

„To asi máš! A ukáž,“ pacla mu po ruke a sama mu narovnala kravatu a zobrala z pleca neviditeľnú smietku.

Zuzana vybehla s námahou na pódium a pošepkala zriaďovateľovi, žeby jej mohol doniesť vyššiu barovú stoličku, pretože dnes nemohla stáť. Okrem toho v tak hriešne drahej reštaurácii by sa to ani nehodilo, aby tam v spoločenských šatách pobehovala hore dole. Vložila si gitaru do stojana, zapojila si ju ku combu. Chcela to všetko prepojiť s ostatnou aparatúrou ale za ňou sa objavil Stano.

„Zuzka, čo robíš? Však na to sme tu my,“ v momente sa otočila a od radosti Stanislava objala.

„Som rada, že ťa tu vidím, myslela som, že ani neprídete!“ vydýchla si a prešla si rukou po čele, akoby si z neho utierala kropaje potu.

„Ale akoby sme mohli zabudnúť?“ chytil ju za plecia a Zuzana mu chytila ruky.

„Chalani sú vzadu v šatni a vybaľujú sa, keď všetko vybalia, prídu to zapojiť,“ potľapkal ju po pleci a vďačne sa na neho usmiala.

„Tak ako bolo v Rakúsku, pri mori?“ pozrela sa na neho a keď sa na ňu prekvapene pozrel uvedomila si, čo povedala.

„Jaj to bude asi tým, že Rakúsko nemá more, že?“ zasmiala sa a snažila sa tváriť akoby sa nič nestalo.

„Nevadí, chápem ťa,“ objal ju a Zuzana sa od neho odtisla.

„Ako to? Ty vieš, čo sa stalo?“

„Viem. Alexander mi to povedal, keď som s ním volal,“ Zuzana znova ju pochytil amok, ale vedela, že s tým nič nespraví.

„Hlavná vec, že mne nedvíha, respektíve má vypnutý mobil ale tebe povie o všetkom, čo sa stalo. No krása!“ rozhadzovala rukami a Stano si zahryzol do pery, pretože sa preriekol.

„Nevolal som ja jemu, ale on volal mne! Chcel mi pripomenúť koncert, aby sme nezabudli a spomenul mi, čo sa stalo a aj to, že si musí niečo vybaviť. Má sa fajn, bol u starého otca,“ nenachádzala vhodné slová a prehodila si vlasy z pliec dozadu.

„Aha fajn, tak na mňa sa vykašľal. Milé. Hm, čo už, odspievam si a pôjdem si to s ním vybaviť.“

„Ale,“ Stanislav jej chcel niečo povedať, no už ho nevnímala, pretože išla do zákulisia, aby sa privítala s ostatnými a zobrala si papier so zoznamom skladieb, ktoré budú hrať.

Dominik sedel na lavičke pod strechou autobusovej stanice a pozeral na kvapky, ktoré dopadali so šplechotom na chodník. Začínalo akurát pršať a on sedel sám, opustený na operadle lavičky. Mal na sebe tenkú jesennú bundu a od zimy sa chvel. Sám však vedel, že to nebolo len od zimy. Chýbali mu tiež drogy, ktoré si v poslednom čase s Kamilou zvykli rozdeliť. Bol rozhodnutý, ale robiť to, čo povedal Kamile. Rozhodol sa dať veci so Zuzanou do poriadku a ospravedlniť sa jej a naivne veril v to, že budú naďalej kamarátmi a budú mať k sebe viac ako kamarátsky vzťah.

Na stanici čakal, pretože vedel, že Zuzana pracovala v obchode mimo Banskej Bystrice a myslel si, že pracuje aj dnes. Vlastne on si to nemyslel len dnes, ale myslel si to vždy, keď dlhé hodiny presedel na stanici a čakal na ňu, kým vystúpi z autobusu. Aj keď pozorne sledoval, nikdy ju nevidel vystupovať priamo v centre mesta. Zuzana tak spravila o dve zastávky skôr, pretože z toho miesta jej išiel autobus priamo do mestskej časti a akurát jej to tak fajn vychádzalo, že nemusela v tme dlho čakať.

Deň čo deň odchádzal sklamaný a nahnevaný na seba a utiekal sa ku kamile, ktorá ho vždy večer využila, ponúkla ho drogami, alkoholom a on to neodmietal. Bola z neho v podstate len troska. Z chlapca, ktorý vedel logicky uvažovať, uvažoval sám a nedal sa nikým ovplyvňovať sa stala drevená bábka v rukách bábkohercov. Najviac ho bolelo to, keď si to sám začal uvedomovať. Uvedomoval si, že je sám a pred tým, ako sa rozhodoval ukončiť svoj život, mal jednu túžbu. Chcel sa rozlúčiť so Zuzanou a ospravedlniť sa jej za všetko, čo spravil. Bol na sto percent rozhodnutý ukončiť ten podradný život, kde nemal nikoho, komu by mohol aspoň trošku dôverovať a kto by dôveroval jemu.

„Takže teraz si dáme poslednú skladbu, pomalšiu, smutnejšiu, ale ja dúfam, že vám bude obed v tejto fantastickej reštaurácii aj napriek tomu chutiť. Pieseň Sad,“ zožala potlesk a hlavou jej preblyslo, čo všetko musí spraviť pre to, aby boli majitelia reštaurácie radi. Brala to však ako súčasť svojej práce.

Pri posledných tónoch skladby, ktoré doznievali si Bruno odpil z pohára s minerálkou a všimol si, ako sa od vedľajšieho stola dvíhal ten neznámy chlap a pohľadom ho pozoroval. Mieril do zákulisia. Bruno si zobral z kolien obrúsok, hodil ho na stôl a chystal sa vstať. Spolu s ním vstalo aj pár žien, ktoré sa ale odoberali na toalety a zo dvaja páni, ktorí mierili tiež do zákulisia. Bez slova sa pohol za nimi ale zastavil. Zvrtol sa, podišiel k Sofii a vzal ju za ruku.

„Kam ma to ťaháš? Bruno!“ protestovala a vzpierala sa, aby ju pustil.

„Ideme za Zuzanou predsa,“ oponoval ale Sofia zastala.

„Zuzana má prísť predsa za nami, tak čo zasa riešiš? Nikam nejdem!“ nevedela pochopiť, čo ho to pochytilo.

„Ten chlap od vedľajšieho stola. Je v zákulisí,“ v rýchlosti jej to vysvetlil a predral sa popri mužoch, ktorí stáli v rade pri bare a mieril dozadu. Ponáhľala sa za ním. Keď ju Bruno videl, na chvíľku ho to upokojilo. Videl ako chlap pristupoval k Zuzane a oslovil ju. Otočila sa a ostala na chvíľku prekvapená.

„Dobrý deň, slečna Zuzana,“ vystrel k nej ruku a s úsmevom mu pozdrav opätovala. Podala sa trošku ďalej, aby mohli chalani ponosiť aparatúru do šatne. Všimla si, že sa k nim blížil otec.

„Ocko, počkaj,“ zastavila ho a chlap sa na neho pozrel popod čierne okuliare, ktoré mal nasadené aj vo vnútri budovy.

„Sú nejaké problémy?“ posunul Zuzanu za seba a díval sa na muža, ktorý pred ním stál.

„Nie, nie sú. Vôbec žiadne. Chcem sa porozprávať tu, so slečnou Zuzanou Frankovou o jednej výhodnej ponuke,“ padol mu kameň zo srdca a Zuzana vyšla z jeho tieňa.

„O ponuke?“ prekvapene sa na neho pozrela a Sofia Bruna nenápadne udrela po hlave ako keď malé dieťa vykoná niečo zlé.

„Áno, presne tak. O ponuke,“ muž si založil ruky za chrbtom a spustil.

„Som manager z Berlína, respektíve, narodil som sa na Slovensku, ale žijem v Nemecku a hľadám niekoho takého ako je vaša kapela,“ siahol do vrecka a Bruna trhlo.

„Do prdele, kľudni sa už konečne!“ Sofia mu prikázala a ťahala ho preč.

„Neboj sa, Zuzana nám to istotne povie,“ odtiahla ho a išli si sadnúť ku svojmu stolu. Chlap v obleku vytiahol z vrecka vizitku a podal jej ju. Mgr. Marcel Ondráček. Zuzana sa na neho pozrela a stále nerozumela, čo vlastne od nej požadoval.

„Chcete na tú vizitku podpis alebo čo? Myslím, že vám nerozumiem,“ prevracala si vizitku z jednej strany na druhú a kým sa jej dostalo vysvetlenie pozerala raz na vizitku a raz na neho. Muž sa zasmial a spustil. „Ako som už povedal som manager a hľadám kapelu. Hľadám niekoho presne takého ako ste vy, kto spieva dobre po anglicky a má chuť preraziť v zahraničí. Nehovorím o nejakých veľkých koncertoch, ale sú to koncerty tohto typu, v baroch, reštauráciách za omnoho vyššie peniaze. Okrem toho sa zameriavam na talenty žijúce na Slovensku a ponúkam ich na nemecký hudobný trh. Čo vy na to?“ mrkol na ňu a prekrížil si ruky na hrudi.

„No,“ vyrazil jej tým dych, „ja vám neviem takto narýchlo povedať. Musela by som sa o tom porozprávať aj s ostatnými členmi kapely. Okrem toho, kde mám záruku, že to nie je nejaký podvod?“ muž sa uvoľnil a vytiahol akúsi obálku.

„Prečítajte si to, keď sa budete rozhodovať. Pracoval som s mnohými kapelami, ktoré sa dostali teraz takmer na vrchol hitparád. Povedzme, že ja zarábam na kapelách, ktoré začínajú a baví ma to. Pretože viem, aké je ťažké nikde preraziť. Vlastne z toho dôvodu sa snažím mladým ľuďom pomôcť s ich rozvojom,“ objasnil svoju pracovnú činnosť a stále váhala.

„Ale ja si myslím, že tu v Banskej Bystrici a okolí sa mám celkom slušne darí,“ premietla si v hlave kalendár vystúpení a až tak slušné to zasa nebolo.

„Ja vás do ničoho nenútim. Z tých kapiel, čo som počul za posledný mesiac, ste sa mi zdala ako najvhodnejší kandidát, tak vám to miesto ponúkam. Rozhodnite sa ale rýchlo, pretože tú ponuku nebudem držať donekonečna. Sú za vami aj druhí a chcel by som si vybrať, čo najlepšie,“ znova jej podával ruku, tentoraz na rozlúčku.

„Ďakujem, budem o tom premýšľať, dám vám vedieť čo najskôr,“ pozrela sa znova na vizitku a muž jej pritakal.

„Všetko nájdete v tej obálke, ak ste sa chceli opýtať na číslo. Zbežne si pozrite aj moju stránku a aby ste mi verili, aj obchodný register,“ znova na ňu žmurkol, vytiahol si z puzdra cigaretu a pomaly odchádzal preč. Zuzana neváhala ani chvíľku, pretože mala jedinečnú príležitosť venovať sa naplno tomu, čomu chcela a okrem toho v meste, ktoré ju vždy lákalo. Momentálne nerozmýšľala nad tým, žeby mala odcestovať do Nemecka, ale rýchlo sa snažila dostať k stolu rodičov. Keď Sofia videla, že prichádza, postavila sa a na nohy vyskočil aj Bruno a ponúkal jej stoličku.

„Nie ďakujem, nebudem s vami obedovať,“ povedala im na rovinu a Bruno ostal trošku sklamaný.

„A prečo? Z akého dôvodu?“ prestrašene na ňu pozeral a oprel sa rukou o stôl.

„Musím sa ísť porozprávať s Alexandrom,“ toto ale Bruno nechcel povoliť.

„Ty máš ešte odvahu liezť priamo ku Karolovi domov?“ pozrel sa na Sofiu, aby zasiahla ale ona čakala na vysvetlenie od Zuzany.

„Alexander bol u starého otca. Idem mu akurát volať, kde je, pretože som dostala zaujímavú ponuku, týkajúcu sa našej kapely,“ v rýchlosti zhrnula o čom sa bavila s Marcelom Ondráčkom a ospravedlňovala sa, že s nimi neostane na obed.

„Skutočne ma to mrzí, ale rozlúčkový obed si snáď ešte spravíme.“

„Rozlúčkový?“ Bruno sa rozčarovane opýtal a Zuzana ho pobozkala.

„Pred tým, ako odídem do zahraničia.“

„Do zahraničia?!“ už ničomu nerozumel a nespokojne si sadol na miesto.

„Všetko vám vysvetlím, ale teraz už musím vypadnúť,“ snažila sa čo najrýchlejšie dostať do zákulisia, aby to oznámila chalanom a aby sa prezliekla z tých spoločenských šiat, ktoré jej vôbec nepasovali.

S boľavou nohou „vybehla“ z kaviarne s kapucňou na hlave, pretože mrholilo a vyťahovala si z tašky náhradný mobil. Keby som nebola čaptavá, tak by som sa na tú stanicu dostala aj rýchlejšie. Šľak aby to trafil toho Karola tam, kde je! Nechcem fakt nikomu zlé, ale jemu by sa to už za to všetko, čo spôsobil mohlo nejako vrátiť! Pri týchto slovách sa pozrela k zamračenej oblohe a nasledovala ju. Taktiež sa mračila celým vývoj situácie, ktorý nastal. Vytáčala číslo na Alexandrovho starého otca a zahla za roh. V tom okamihu sa pred reštauráciou z iného smeru objavilo čierne auto, v ktorom si muž nepokojne poklepkával po volante a odstavil auto do voľného parkovacieho boxu.

„Dobrý deň. To som ja, Zuzana,“ ohlásila sa Jozefovi, ktorý zodvihol po krátkom zvonení.

„Ahoj, Zuzka. Ako sa máš? Je ti lepšie?“ vyzvedal a v pozadí bolo počuť zvuk zvončeka na dverách v obchode. V rýchlosti si pomyslela, že si bude musieť vybaviť to, aby tam už viacej nemusela ísť, pretože pracovať v oblasti, kde sa to stalo, to nebolo nič pre ňu. A ak odíde do zahraničia, nebude zbytočne držať miesto, ktoré by mohol dostať niekto iný.

„No ako sa to vezme. Noha ma stále bolí, ale inak je všetko v poriadku. Až na jednu vec, samozrejme,“ prešla k veci, kvôli ktorej mu volala.

„Chcela by som sa opýtať, kedy Alexander odišiel do mesta,“ Jozefa to zarazilo, pretože on to chcel utajiť.

„Nooo,“ vzdychol si, „išiel asi pred polhodinkou,“ musel jej to nakoniec prezradiť, predsa len bola jeho priateľka.

„Ďakujem vám veľmi pekne! Neviete, prečo sem ide? Stano čosi spomínal, že musí ešte vybaviť,“ spýtala sa pred ukončením telefonátu a Jozef jej musel zaklamať, že ho on sám poslal kvôli nejakej veci, ktorá sa týkala obchodu.

„Dobre, nevadí. Aj tak vám ďakujem. Dopočutia!“ rýchlo vypla hovor, strčila si mobil do vrecka a zrýchlila svoju chôdzu. Keby sa tak dali vymieňať nohy niekde v závodoch...

Cesta na autobusovú stanicu jej trvala zhruba pätnásť minút a na to, že mala zranenú nohu sa jej ten čas pozdával. Došla na stanicu a spokojne sa pozrela na hodiny. Skryla sa pod strechu, pretože nechcela moknúť a čakala na prichádzajúci autobus. Chrbtom sa oprela o hranatý stĺp a začala si pohmkávať pieseň, ktorú spievala ako poslednú. Sakra... Najradšej by som vôbec nepísala o smutných veciach, ale človek sa musí nejako vysporiadať so svojím vnútrom... Zodvihla hlavu a potom sa pozrela späť do zeme. Od úst sa jej vznášal obláčik pary. Ako pozerala pod seba, všimla si, že sa pred ňou zjavili ošúchané premočené staré topánky a obávala sa pozrieť tomu, kto pred ňou stál, do tváre. Zodvihla hlavu a cez vlasy, ktoré jej vohnal vietor do očí si všimla, že je pred ňou Dominik.

„Ahoj,“ pozdravil sa a pozdrav od Zuzany neprichádzal. Len sa pozrela zo strany na stranu a potom poza neho. Všimla si, že na križovatke stál nejaký autobus, ktorý bol pripravený odbočiť na autobusovú stanicu.

„Povedal som, ahoj,“ zopakoval a pozerala mu do očí.

„A čo s tým mám ako robiť?“ z očí sa jej dala vyčítať pohŕdavosť človekom, na ktorom jej začínalo kedysi záležať. Ale tento človek si vybral svoju cestu sám.

„No normálny človek sa zvykne odzdraviť,“ rukou si pošúchal čelo a ona ho pozorovala. Trhlo jej kútikom úst.

„Niečo si zabudol? Alebo si zabudol Kamilu?“ odbočila od načatej „témy“ a Dominika to urazilo. Pozrela mu ponad plece, akoby ju hľadala.

„Už nikdy ma nespájaj dohromady s Kamilou. Nikdy!“ soptil a Zuzana sa narovnala, pretože nevyzeral príliš nadšene z toho, že ním pohŕdala.

„Čo odo mňa chceš?“ prešľapla z boľavej nohy na zdravú a znova sa oprela.

„Chcem, aby si mi odpustila a chcem, aby to bolo všetko také ako pred tým. Chcem aby sme boli zasa spolu, objímali sa, bozkávali sa,“ nahol sa k nej aby ju v rozvášnení pobozkal, ale Zuzana ho od seba odstrčila. Autobus z dediny v ktorom mal byť aj Alexander zastal poblíž a vyhrnuli sa z neho húfy ľudí.

„Môžeš mi, prosím ťa, povedať, kedy sme sa mi dvaja bozkávali a objímali? Že si na to nespomínam,“ pokrútila hlavou a pomedzi to pozorovala, kedy sa objaví Alexander. Dominik jej chytil ruku a pevne jej ju držal.

„Povedz mi, že mi odpúšťaš, povedz mi, že mi opätuješ lásku, ktorú cítim k tebe. Povedz, že sa rozídeš s tým nemožným chalanom a budeme zasa spolu. Lebo ak ma odmietneš, zabijem sa. Prosím!“ snažila sa mu vytrhnúť zo zovretia a vo dverách autobusu sa objavil Alexander.

„Pusti ma, do čerta! Ty nie si normálny!“ trhala rukou a druhou ho od seba odtláčala a ľudia, ktorí prechádzali okolo sa na nich udivene pozerali a otáčali sa za nimi.

„Hej! Nechaj ju!“ Alexander k ním pribehol, položil si ruksak, ktorý niesol v rukách, na lavičku a Dominik ju pustil.

„Toto je len medzi nami dvoma, jasné? Tak sa do toho láskavo nepleť,“ navážal sa do Alexandra a Zuzana chcela medzi nich vbehnúť ale Alexander ju nepustil a odsunul ju za seba.

„Ale ak si si nevšimol, tak jej robíš to, čo nechce. Aký máš problém?“ chytil ho za bundu a nanešťastie nebol v okolí nikto, kto by ich od sebe oddelil.

„Prosím, prestaňte! Ihneď!“ kričala a snažila sa Dominika od neho oddeliť. Dominik ho silnejšie uchopil a udrel s ním o stĺp za ním. Alexander sa pretočil a pridŕžal on Dominika.

„Okamžite prestaňte! Ste ako malé deti,“ strácala nervy a odťahovala ich od seba. Kričala, no strácalo to zmysel, pretože po železnom moste, ktorý bol nejakých päťsto metrov od stanice, prechádzal vlak a od budov stanice sa to všetko odrážalo. Počula len úlomky toho o čom sa zasa začali hádať a Dominik znova strhol Alexandra a pretočil ho na druhú stranu stĺpa. Pevne ho uchopil a znova prudko od seba odstrčil. Bol by v bitke pokračoval, keby ho nezastavila skrivená tvár Alexandera, z ktorej sa dala vyčítať bolesť. Chytil sa za brucho. Dominik sa zhrozene pozrel na svoju bundu, ktorá bola v okamihu od krvi a Zuzana k nim rýchlo priskočila. Všimla si, že z brucha Alexandra trčí hrubý kovový drôt, ktorý bol na konci zakrvavený. V momente po Dominikovi skríkla, odstrčila ho na bok. Cúval dozadu a potkol sa o kanál, ktorý stál za ním.

„Vypadni odtiaľto! Nechcem ťa tu vidieť, už v živote ťa nechcem vidieť!“ kopla mu do nohy a rýchlo sa so slzami v očiach vrátila k Alexandrovi. Dominik sa z toho zrútil, rýchlo sa vyšvihol na nohy a aby od nich ušiel vyšliapal malý briežok, ktorý viedol ku koľajniciam. Zuzanu prilákal zvuk trúbiaceho vlaku a všimla si, že tesne pri koľajniciach stál Dominik. Rýchlo sa postavila a rozbehla sa za ním, no neprišla ani ku kopci a začula tupý náraz a škrípanie kolies vlaku.

„Nie, nie, nie!“ zúfalo kričala a kľakla si na kolená priamo do mláky, keď sa Dominik vrhol rozbehnutému vlaku priamo pod kolesá.

„Prečo? Prečo?!“ zúrivo vytrhávala trávu a uvedomila si, že Alexander je ešte tam, kde bol. Vstala, rýchlo k nemu pribehla a hmatala po vreckách.

„Do čerta! Kde je zasa ten mobil?!“ v rýchlosti siahla do vrecka bundy Alexandrovi a skoro jej v nervozite vypadol a pozrela s na jeho úbohý pohľad.

„Prepáč, mi to. Prepáč,“ šepkal a pritisla mu rameno o stĺp.

„Nehýb sa, zlato! Nehýb, rozumieš?“ priložila si mobil k uchu a všimla si, že sa k miestu nešťastia začínali zbiehať pracovníci stanice. Privolala záchranku a požiarnikov a dobehol k nej nejaký mechanik spravujúci dráhy. Celá sa triasla a hladila Alexandrovi ruku, kým on na ňu ospravedlňujúcim pohľadom pozeral.

„Ste v poriadku?“ chytil ju za plece a Zuzana sa rozplakala.

„To sa, do riti, nepýtajte mňa, ale ich,“ odtisla ho od seba, ukázala hore na koľajnice a Alexander sa druhou rukou za ňou načiahol. Muž sa rozbehol hore briežkom, aby videl, čo sa stalo.

„Nie, hlavne sa nehýb!“ prikázala mu a utrela si slzy z líca.

„Nechoď, prosím ťa, preč!“ vyslovil a Zuzana sa na neho zhrozene pozrela.

„Nejdem, som tu pri tebe,“ stlačila mu ruku a snažila sa nepozerať na hrot, ktorý mu trčal z hrude. V diaľke už počula približujúcu sa sanitku.

„Je mi to všetko strašne ľúto,“ odkašlal si a zháčil sa od bolesti, ktorá mu prešla celou hruďou.

„Nie! O tom teraz nehovor, ja ti všetko odpúšťam, len sa teraz nenamáhaj! Ja ťa milujem!“ pohladila ho po tvári a utrela slzu, ktorá mu stiekla po boku tváre. Bozkala ho na pery, líce, nos.

„Tam,“ ukázal na batoh, „nenechávaj ho tam,“ zaklipkal očami a strácal vedomie.

„Nie, nezatváraj oči, nezatváraj ich, rozumieš?“ kričala mu do ucha a Alexander prestával reagovať. Záchranka k ním akurát včas dorazila a za nimi zastalo tesne požiarnické auto. Sanitár ju od Alexandra odstrčil a okolo nej prebehli dvaja hasiči, ktorí sa v momente vracali späť do auta.

„Odstúpte, prosím!“ doktor jej prikázal a cúvla dozadu k lavičke, na ktorej mal Alexander položený ruksak.

„Pacient v bezvedomí, tep nepravidelný,“ zapchávala si uši a pozerala, čo s ním budú robiť.

„Zakryte mu ten hrot tampónom. A odstrihnite to!“ doktor sa rozkrikoval a dával mu do žily infúziu. Jeden z hasičov pribehol k Alexandrovi a hydraulickými nožnicami odstrihol hrot tesne pred miestom kadiaľ vošiel dnu. Vodič sanitky, ktorý pristupoval s nosidlami zakričal na Zuzanu.

„Vy ste jeho priateľka?“ prikývla a naznačil jej, aby išla s nimi. Vykročila a spomenula si, že na lavičke nechala ruksak. Rýchlo sa po neho vrátila a nazrela, čo je dnu. Zažmúrila, aby potlačila slzy, pretože z ruksaku na ňu vykúkali dve ustráchané čierne oči malého bieleho psíka. Pousmiala sa, zavrela ruksak a opatrne ho vzala do náručia a nasadla do sanitky. Neprítomne hľadala na poblednutú tvár Alexandra a pohladila ho po nej. Prečo mi toto robíš, Pane? Prečo?! Pretrela si oči a nechcela sa pozerať na drôt, ktorý z neho trčal. Načiahla sa mu za vlasmi, aby mu ich napravila a ruksak na kolenách sa jej zavrtel. Môj blázon... Určite s ním išiel za mnou... Znova sa jej od dojatia nahrnuli do očí slzy a premýšľala nad tým, čo sa stalo Dominikovi. Zbledla a uvedomila si, čo spravila. Uvedomila si, že mu neodpustila, aj keď ju o to žiadal. Nechcela sa za to obviňovať, bola to len blbá zhoda náhod, aj napriek tomu ju hrýzlo svedomie, že tomu nezabránila. Pokrútila hlavou a započúvala sa do zvuku sirén, ktorý k nim zvonka prenikal.

Bruno položil na tanierik, na ktorom bol účet za obed, peniaze a vyvalil na Sofiu oči.

„A to s nami nebola Zuzana. Neviem si predstaviť, koľko by sme potom platili,“ spolu sa zasmiali a zdvihol sa zo stoličky, odbehol ku vešiaku a okrem svojho kabáta, vzal aj jej vrchnú časť odevu.

„Nech sa páči, madam,“ pošepkal jej do ucha, keď jej odsúval stoličku a Sofia sa na neho zaľúbene pozrela.

„Ďakujem pekne,“ zvrtla sa k nemu, vtisla mu bozk na pery a vzala si od neho plášť, ktorý si jemne prehodila cez plecia. Čakal ju už v uličke, medzi stolmi a nastavil jej ruku, aby sa ho chytila.

„Bolo tu fajn,“ porozhliadla sa posledný krát okolo seba. „Ale myslím, že často sem nemôžeme chodiť,“ pritúlila sa k nemu bližšie a spolu vyšli vonku. Pršalo.

„Počkaj tu, prinesiem dáždnik,“ prikázal jej a s rukou nad hlavou sa rozbehol do auta. Z kufra vytiahol obrovský rodinný dáždnik a pomalým, ladným krokom podišiel k Sofii.

„Takže,“ šibalsky sa na ňu pozrel, „až teraz môžeme ísť,“ spolu vykročili a odprevadil ju k dverám spolujazdca a s úsmevom na tvári obišiel auto. Otvoril dvere, zložil dáždnik a rýchlo ho prestrčil na podlahu pri zadných sedadlách. Potriasla ho za rameno.

„Naložila si Zuzane gitaru a combo?“ s otázkou v očiach na ňu pozrel a bez slova vyšiel von, otvoril kufor a overil si, či tam je všetko, čo mali so sebou zobrať domov.

„Hneď som tu!“ zakričal jej cez kufor a zaplesol ho. Zatiaľ počúvala ako dažďové kvapky bubnovali na strechu a hladila si bruško. Usmievala sa pri tom a ani ona sa nevedela dočkať nového prírastku do rodiny. Hlavou jej preblesli mená, ktoré by mohli maličkému prírastku dať.

Z premýšľaniu ju vyrušil Bruno, ktorý nakladal do batožinového priestoru gitaru a aparatúru a prebehol rýchlo za volant.

„Tak, a som tu,“ prudko do seba vtiahol vzduch a Sofia mu automaticky podala vreckovku, pretože si myslela, že si ide kýchnuť.

„Nie, ďakujem!“ prebehol jej prstom po špičke nosa, pripútal sa a naštartoval.

„Keď si bol preč,“ potiahla si nižšie pokrčené šaty, „rozmýšľala som, aké meno by sme mohli dať maličkému, alebo maličkej,“ vyšiel z parkovacieho miesta a mierne sa k nemu pootočila, aby bola v pohodlnejšej polohe.

„Myslím si, že by sme to mali riešiť až, keď sa maličké narodí, čo povieš?“ pozrel sa na ňu a prechádzal do druhého jazdného pruhu a pozrel sa do spätného zrkadla. Všimol si, že sa za nimi pohlo auto práve vtedy, keď vyšli aj oni. Nevenoval tomu príliš veľkú pozornosť, pretože sa z reštaurácie vybralo domov viacero ľudí práve vtedy, keď aj oni.

„Ale tak určite máš nejakú predstavu, ako by sa mohlo volať dievčatko a ako chlapec. Hm?“ zavrela na chvíľku oči a povolila si gombík na plášti.

„Čo ti ja viem. Pravdu povediac, ja som nad tým ešte veľmi nerozmýšľal, pretože ja sa rád prispôsobím,“ načiahol sa k nej a rýchlo ju umlčal bozkom, aby ďalej nehovorila.

Zuzana sedela v premočených nohaviciach na sedačke pred operačnou sálou a na kolenách mala položený malý poklad, ktorý jej Alexander zveril do opatery. Nazrela dnu a malému tam bolo zjavne pohodlne, pretože si spokojne odfukoval a nevnímal okolitý svet. Aspoň ty, drobec, si spokojný! Pohladila ho v ruksaku a nechala ho tak, pretože do nemocnice zvieratá nesmú a keby ju tam niekto videl, určite by ju vyviedol pred budovu. Každú chvíľku sa pozerala na hodinky na zápästí a trvalo to už takmer trištvrte hodinu, čo boli na operačke zatvorení. Opatrne sa postavila, položila ruksak za seba a prešla k oknu. Oprela sa o rám okna a pozorovala ako zo strechy odkvapkávala voda. Upokojovalo ju to a na chvíľku nemyslela úplne na nič, no v momente sa jej vrátili spomienky na všetko, čím si v posledných dňoch prešla.

Po chvíľke za sebou počula kroky, ktoré sa k nej blížili. Zvrtla sa a všimla si doktora, ktorý k nej mieril.

„Dobrý deň,“ pozdravil sa a v modrej zástere, ktorá kryla jeho doktorskú rovnošatu sa pred ňu postavil. Prezrela si ho a na to, že vyšiel z operačnej sály, nemal na seba takmer žiadnu krv.

„A-ako mu je?“ prešla rovno k veci.

„No,“ to slovo ju znepokojilo a tŕpla, čo bude hovoriť ďalej. „Zdalo sa, že to bude vážne, ale môžeme si vydýchnuť, pretože to skutočne nič vážne nie je,“ povedal jej s úsmevom a ponúkol jej miesto opodiaľ ako mala položené svoje veci. Trošku pokojnejšia sa usadila a doktor si k nej prisadol.

„Okrem toho, že mu to poškodilo kožu v mieste vniknutia a v mieste prechodu von telom sa nič vážne nestalo,“ v kútiku oka sa jej zračili slzy a išla sa niečo opýtať, ale doktor pokračoval sám od seba.

„Nemusíte mať o neho starosti. Hrot nezasiahol žiadne životne dôležité orgány a vybrali sme mu to pri plnom vedomí len s lokálnym umŕtvením. Mal šťastie, že to prešlo miestom, kde,“ zastavila ho, pretože jej úplne stačilo, že mu nič nie je a dostane sa z toho.

„Ďakujem! To mi, myslím aj stačí,“ povedala s náznakom radosti v hlase, „zvyšok potom povedzte jeho matke, pretože jej idem zavolať, aby prišla,“ znova si prešla rukou po vrecku a zabudla na to, že svoj mobil stratila a v záložnom telefóne nemala takmer žiaden kredit.

„V poriadku, poviem to všetko jej,“ pozrel sa na otvárajúce dvere a ona ako na strunke vstala.

„Budete ho môcť pozrieť hneď, ako ho odvezú na izbu. Potom sa opýtajte na informáciách, kde leží,“ vstal aj on a pridŕžal dvere na sále.

„A nemohla by som ísť rovno s ním? Prosím,“ prosíkala, doktor chvíľku váhal a potom privolil.

„V poriadku. Myslím, že ešte jedna osoba sa do výťahu zmestí,“ žmurkol na ňu a naznačil jej, aby išla za ním. Konečne s úsmevom na perách jemne vzala svoj darček zo sedačky na ktorej pred tým sedela a ponáhľala sa za nimi do výťahu.

Bruno odbáčal na ich ulicu a išiel na dojazd k ich domu. Trošku ho znepokojilo, keď sa pozrel do zrkadla a videl auto, ktoré sa za nich pri reštaurácii pripojilo.

„Nie je to trošku divné, keď už taký kus cesty prešlo to čierne auto s nami?“ zamračene sa pozrel do spätného zrkadla na Sofiinej strane a nerozoznateľná postava v aute sa rozhodovala, či ich predbehne, alebo ostane za nimi. Pootočila sa dozadu a cez čierne sklá auta nespoznávala, kto v ňom sedel. Pokrčila plecami.

„No je to divné, ale možno niekto potreboval len ukázať cestu alebo čo,“ našpúlila pery a posadila sa rovno, aby sa mohla odpásať.

„Neviem, príde mi to ako z nejakého science-fiction,“ odstavil auto na kraj cesty, dvoma kolesami na chodníku, vypol motor, vytiahol kľúč a Sofia sa ho znova opýtala.

„Tak čo teda? Aké meno si si to vybral?“ otvorila na svojej strane dvere, Bruno sa zasmial a snažil sa čo najrýchlejšie dostať k dáždniku a vystúpil tiež. Zaplesla za sebou dvere a keď zaisťoval dvere, z čierneho auta, ktoré zastalo neďaleko nich, vystúpil Karol. Sofii v tom momente zovrelo žalúdok a vôbec jej neprekážalo, že mokla. Bruno rýchlo obehol auto, aby ju skryl.

„Tak a môžeme,“ nedokončil, keď uvidel pred sebou stáť Karola s nožom v ruke. Neobťažoval sa vystrieť dáždnik, len ho do neho hodil. Karol sa rýchlo vyhol.

„Ojojoj! Zasa sa hráš na hrdinu, ty úbožiak?“ v momente sa zahnal a porezal ho na tvári a líce mu ozdobila povrchová ranka, ktorá dosť silno začala krvácať. Sofia neváhala a strčila do Karola.

„Vypadni! Prečo nám už konečne nedáš pokoj?!“ zúrila a Karol sa pozrel k nebu.

„Ty sa taká sprostá, alebo ti to fakt nedochádza?“ pevnejšie zovrel v rukách nôž a Sofii začal v kabelke zvoniť mobil.

Zuzana sa tešila z toho, keď sa na ňu po dlhšom čase Alexander usmial. Postavila sa ešte na chvíľku bokom, aby nezavadzala, keď mu pripájali infúziu a neskôr sa posadila do kresla blízko postele. Chvíľku pozorovala ako okolo neho pobehovala sestrička s lekárom, ktorý mu dával inštrukcie, aby sa nenamáhal. Po chvíľke, doktor pristúpil aj k nej.

„Potrebuje aj oddych, tak vás poprosím, aby ste sa tu dlho nezdržiavali,“ požiadal ju a už nemohla namietať, pretože ho obmäkčila, aby ju zobral na izbu.

„Samozrejme, rozumiem! Zdržím sa nejakých päť minút a odchádzam. Ďakujem vám pekne,“ ešte raz sa poďakovala. Doktor nehlučne vyšiel z miestnosti a zavrel za sebou potichu dvere. Alexander sa otočil k nej a so zábleskom bolesti na tvári si odkašľal.

„To tu ostaneš len päť minút?“ začudovane sa na ňu pozrel a natiahol sa za ňou. V okamihu bola pri ňom a prisadla si k nemu na kraj postele.

„Neboj sa. Určite ešte prídem, len pôjdem zavolať Sofii, aby som jej oznámila, čo sa stalo. Otec tiež nebude nadšený ak sa mu neozvem, vzhľadom na posledné udalosti, ktoré sa udiali,“ mávala pred sebou rukami a po dlhšom čase sa aj ona usmievala, pretože mala na to dôvod.

„Som rada, že sa ti nič nestalo. Až na to, že si si odniesol so sebou pekný kus železa,“ zavtipkovala a Alexander sa pokúsil zasmiať, ale jemne ho pritlačila, aby to nerobil.

„Chcem sa ti za všetko ospravedlniť,“ stisol jej pevnejšie ruku a ona sa k nemu nahla a so zavretými očami ho pobozkala na ústa.

„Už si sa mi ospravedlnil, vtedy na stanici, pamätáš?“ behala mu svojim nosom po jeho nose a Alexander sa usmial

„Vieš, že si nepamätám?“ pohladil ju druhou rukou po chrbte a Zuzana sa rýchlo narovnala, pretože si uvedomila, že každú chvíľu tam môže niekto prísť.

„Chápem. Bolo to ťažké obdobie aj pre teba, aj pre mňa a bola by som radšej, keby sme to už nerozoberali!“ chytila obidvoma rukami jeho ľavú ruku a pousmiala sa.

„Dobre, ako chceš teda,“ odvrátil od nej tvár a nadvihol hlavu nad vankúš, aby sa poobzeral po izbe.

„Snáď si nenechala ten ruksak na stanici?!“ prestrašene sa díval naokolo a chcela ho udrieť do pleca, ale tesne pred ramenom zaťala dlaň do päste a jemne mu ju položila na hruď.

„Samozrejme, že som nezabudla. A chcem aj adekvátne vysvetlenie,“ ukázala na neho ukazovákom a rukou jej naznačil, aby ne neho neukazovala.

„To je darček pre teba,“ zaklipkal očami a potiahol si vyššie prikrývku. „Chcel som sa ti za všetko ospravedlniť a nejako ti vynahradiť to, že som ťa nechal odspievať samú koncert, že som ťa opustil, keď si ma najviac potrebovala a že som ti neveril,“ plynulo a rozcitlivene prechádzal do plaču a Zuzana ho utišovala.

„Tíško, tíško,“ hladila ho po čele a opatrne si vedľa neho ľahla.

„Trápilo ma to a ani nevieš ako. Chcela som ti to vysvetliť, nedal si si povedať. Ale samozrejme som chápala, že to bolo príliš veľa aj na teba a chcelo to čas,“ vzala si jeho ruku, ktorou ju hladil po hlave, pretože mu ležala pri ľavom boku a pobozkala mu ju.

„Viem, som somár. Pýtal som sa starého otca na všetko, čo sa stalo v minulosti. Ani on tomu nemohol uveriť, čoho je Karol schopný, ale povedal mi, ako sa kedysi správal k nemu. Uvedomil som si, ako sa správal ku mne a tak som si dal dohromady dve a dve a prišiel som na to, že bude asi lepšie ak ostanem s tými ľuďmi, ktorých mám rád, ako s tými, ktorí mi len ubližovali,“ posunul sa trošku nabok, aby mala viacej priestoru. Rýchlo sa znova vedľa neho posadila a vstala.

„Ja ti rozumiem. Pre mňa to je podobné, pretože to, čo sa stalo, neviem pochopiť doteraz. Ako bola toho moja matka schopná.“

„Sofiu myslíš?“ ospalo sa na ňu pozrel a zakryl si ústa rukou, keď zíval.

„Nie, to určite nie,“ pokrútila hlavou. „Keby mal každý takú matku, akou je Sofia, bol by asi to najšťastnejšie dieťa,“ pozrela sa na neho láskavým pohľadom a spomenula si, na managera z Berlína.

„Po dnešnom koncerte bol za mnou jeden človek,“ blažene sa usmiala, „ktorý mi navrhol spoluprácu s našou kapelou,“ potešil sa tomu a takmer by sa bol posadil. Uvedomil si ale, že ešte stále sa nemôže hýbať.

„Vážne?“ nechcel jej veriť. „To je super správa! Čoho sa týka spolupráca?“

„Možno sa ti to nebude tak pozdávať, ale navrhol nám, aby sme odišli do Berlína,“ prevrátil očami a oprel sa na lakte, aby na ňu videl.

„Do Berlína? Nie je to trošku ďaleko?“

„No máš pravdu, je to ďaleko,“ naznačila mu, aby si znova ľahol, „ale myslím si, že to stojí za uváženie, pretože máme možnosť zarobiť viacej a vždy som chcela ísť do zahraničia,“ nadchýnala sa a Alexander to rýchlo ukončil.

„Myslím si, žeby sme sa o tom mali porozprávať celá kapela dohromady, keď budem zo všetkého vonka, pretože je to vážne rozhodnutie,“ upozornil ju, nahla sa k nemu a pobozkala ho na čelo.

„Ja viem, preto chcem, aby si tam išiel so mnou, prípadne, aby sme tam išli všetci ako kapela,“ vstávala z postele a trošku ho to zarazilo.

„Kam ideš?“

„Spomenula som si, že musím vybaviť jeden telefonát, potrebujem zavolať rodičom, aby si nerobili o mňa starosti a hneď si prídem po ruksak. Ešte musíme vymyslieť meno, ako sa bude krpatý volať,“ cúvala k dverám a mávala mu.

„A odkiaľ ho vlastne máš?“ po jej otázke zodvihol hlavu a zahnal sa za ňou rukou. „To neskôr, teraz bež volať,“ ľahol si späť a upokojujúce lieky, čo mu dali, začínali akosi účinkovať.

„Nech ti ani nenapadne zodvihnúť to!“ ukázal dýkou na kabelku a naznačil Sofii, aby mu hodila mobil. Poslúchla ho, pretože nechcela riskovať, že Karol stratí nervy.

„Ale, ale,“ zavrtel hlavou, „ktosi si o vás robí starosti?“ pozrel na display a prudko hodil mobil na zem, ktorý sa rozbil a rozletel na všetky strany. Keď časť ochranného krytu trafila Karola do ruky, v tom dupol po zvyšku telefónu.

„Radím ti dobre! Vypadni odtiaľto!“ Bruno sa postavil pred Sofiu a krv z tváre sa mu miešala s dažďovou vodou a dopadla mu na bielu košeľu vykúkajúcu spod saka.

„Si strašný hrdina, počúvaj,“ zasmial sa plesol nožom po streche auta.

„Ale to, že ťa tvoja žena hneď od pôrodu podvádzala so mnou, na to si neprišiel, čo?“ vysmial sa mu do tváre a Bruno stratil nervy.

„Prečo mi to teraz ako hovoríš? Andrea je mŕtva, tak sa to už všetko skončilo a aj ty si skončil. Hrdina!“ pozrel sa na neho pohŕdavým pohľadom a Karol sa schuti zasmial.

„Ten bol dobrý!“ povedal sarkasticky a vykríkol.

„Andrea nie je mŕtva,“ Brunovi začalo srdce prudko biť a snažil sa ignorovať, čo práve povedal.

„Všetko to bola len fingovaná nehoda. Šofér kamiónu, tam kde nemal čo robiť. Nezdalo sa ti, že to bola až príliš veľká náhoda?“ pozrel na neho jedným okom a prezrel si ich dom.

„Klameš!“ obvinil ho a chcel ho chytiť za oblek, ktorý mal na sebe ale Karol mu prudko strhol ruku a udrel s ňou o rám dverí na aute.

„Zapamätaj si, že ja nikdy neklamem,“ zamával mu ukazovákom pred nosom.

„Všetko to bola len fingovaná nehoda, až na to, že ty si bol neschopný a prešiel si do iného smeru,“ stále nerozumel a Sofia chcela niečo povedať, no Karol jej zapchal rukou ústa. Pritlačil Bruna k autu a vykrútil mu ruku za chrbát.

„Pri tom si zranil aj Andreu, ktorá musela hrať svoju vlastnú smrť. Ale stačilo pár konexií v nemocnici a všetko sa vybavovalo ľahšie,“ silnejšie zatlačil a Bruno od bolesti vykríkol.

„Páči sa ti to?“ Sofia ho ťahala od neho preč ale vyriešil to fackou, ktorú jej s úsmevom na tvári uštedril.

„To ti je dôverne známe, však?“ pozrel sa na ňu, držiac Bruna. Držala sa za líce a ničomu nerozumela.

„Prečo si sa nepozrel do tej truhly, keď zomrela?“ zrazu ho pustil a Bruno zhlboka dýchal.

„Pretože som mal výčitky svedomia,“ zakričal mu do tváre a Karol sa opäť schuti zasmial.

„A tu sa prejavuje to, aký si slaboch,“ napriahol sa a udrel ho do brucha.

„Škoda, že si neskapal práve vtedy, pri tej nehode, aj s tou tvojou podarenou dcérkou,“ povýšenecky sa na oboch pozeral s odporom v očiach a pokračoval.

„Keby si to bol spravil vtedy, ušetril by si mi kopu roboty. Nemusel by som utekať po tom, ako Sofia „spadla“ zo schodov do Francúzka,“ naznačil úvodzovky a pozrel sa na svoju nohu, „a nemusel by som tu teraz stáť. Nerozumiete, však? Nuž, ale čo Andrea vopred naplánovala, tak ja jej to z lásky splním,“ s potešením sa na nich pozrel a Sofia strácala rovnováhu pod nohami.

„Teraz sa vás budem musieť zbaviť. Ale ako? Andrea najprv chcela, aby som jej doniesol Zuzanu, ale keď malá štetka,“ Brunom myklo, „nemala žiadnu chuť si zašpásovať, bohužiaľ. Budem to musieť dokončiť tam, kde je s Alexandrom,“ Sofia sa rýchlo postavila oproti nemu a dvíhal sa aj Bruno.

„Nechaj ho na pokoji. Odlúčil si ma od neho, tak aspoň jemu daj pokoj, rozumieš? A čo to hovoríš? Kde je?!“ zdrapila ho za golier a kričala mu do tváre. Chytil jej pevne ruky a dal bozk. Napľula mu do tváre. Pustil ju, utrel si tvár a zvyšok nechal na dážď.

„Toto už v živote nerob!“ odsotil ju od seba a zobral si k sebe Bruna, ktorému priložil ku krku nôž.

„Nie!“ vykríkla a rozplakala sa.

„Tak sa mi to páči! Aj Andrei by sa to istotne páčilo, keby to teraz vo Francúzku videla. Dokončím svoju prácu a idem pekne za ňou, užívať si peniaze tvojho nevlastného fotra,“ posledné slová zašepkal Brunovi do ucha, ktorý sa mu snažil vytrhnúť. V diaľke bolo počuť sirény, ktoré sa k ním rýchlo blížili. Priebeh plánu sa Karolovi skomplikoval, keď videl prichádzať bratov Dorotovičovcov, ktorí niesli v ruke baseballovú pálku. Karol pustil Bruna a Sofia k nemu v momente priskočila.

„A vy dvaja tu ako čo chcete riešiť?“ pustil sa aj do nich, no Tomáš sa zahnal pálkou a takmer ho trafil. Karol mu ju zdrapil, udrel ho ňou do tváre a odhodil ju za seba. Uvedomil si, čo spravil až vtedy, keď ju zobrala do ruky Sofia.

„Čo s tým chceš robiť? Nikdy si nebola schopná niečo poriadne urobiť, tak teraz o tom tiež pochybujem,“ ukázal jej ruky, ako keď sa človek v poslednej chvíli vzdáva, dlaňami nahor. No on taký nebol. Neplánoval sa vzdať. Rýchlo priskočil k Brunovi a on sa nestihol ani obadať a Karol mu vrazil dýku do brucha. Preľaknuto si chytil miesto odkiaľ vytiahol nôž a všimol si na rukách krv.

„Nie!“ Sofia spanikárila a plačúc pustila na zem pálku. Chcela sa k nemu rozbehnúť ale Karol sa znova rozohnal a Bruno sa mu v momente zošmykol popri aute a miesto zásahu do brucha mu zapichol znova nôž pod kľúčnu kosť. Sofia neváhala, zobrala znova do ruky pálku a Tomáš s Michalom sa k nim rozbehli, aby Karola spacifikovali. Na konci ulice sa objavilo prvé policajné auto, ktoré privolali bratia a Karola to upozornilo na to, že sa k nemu odzadu blížila Sofia.

„Čo si s tým chcela, ty suka robiť?“ chytil jej ruku v ktorej mala baseballku a zatočil jej ňou. Od bolesti v zápästí sa jej podlomili kolená a po zapraskaní kostí v ruke, ktorú mala pred tým zlomenú dopadla na zem. Policajná hliadka zastavila tesne za ich autá a čiperne vystúpili. Sofia bezmocne ležala na mokrej ceste tvárou k zemi a po chvíľke sa bokom odplazila k Brunovi.

„A teraz si na rade ty!“ pozrel sa na ňu ale skôr ako stihol niečo vykonať policajt na neho vystrelil a zasiahol ho do lýtka pravej nohy. Karol si pred nich kľakol kvôli bolesti na jedno koleno, neskôr aj na druhé a od neschopnosti udržať rovnováhu sa zvalil na brucho.

„Ja,“ prevrátil sa na chrbát a zodvihol nôž, ktorý mu vypadol poblíž hlavy, „nebudem v base hniť do konca života!“

Poslednú vetu zakričal tak, aby to Sofia počula: „Skap na mieste, tam kde si!“ Keď si chcel vbodnúť dýku do srdca, pristupujúci policajt stihol bodnú zbraň odkopnúť do bezpečnej vzdialenosti a v momente Karola spacifikoval paralyzérom, ktorý mu ohýbal telo do ohavného kŕču. Pristupujúca posila mu nasadila putá a dvaja ozbrojení policajti ho ťahali za sebou do policajného auta. Sofia s hrôzou sledovala priebeh udalosti zúfalo sediac vedľa Bruna a tlačila mu na ranu. Všímala si, že ju ešte trošku vníma.

„Prosím, nerob mi to, prosím ťa!“ žiadala ho o to, aby ju neopúšťal a znenazdajky pocítila v bruchu prudkú bolesť. Aj napriek tomu, že bola premočená do nitky, všimla si, že jej odtiekla plodová voda. Strachom a s plačom sa oprela o dvere auta na ktorých boli stopy Brunovej krvi. Od bolesti si ťahala premočené vlasy a žiadala o pomoc.

„Robte niečo!“ kričala a jednou rukou sa chytala za brucho, druhou pritláčala Brunovi ranu a registrovala, že stratil vedomie. Pristupujúci policajt, ktorý do vysielačky hlásil jeden pôrod a dvoch vážne poranených mužov inštruoval kolegov, aby mu pomohli s účastníkmi incidentu.

Kapitola šestnásta - Nemocnica - rodinný podnik

Zuzana prišla k telefónnemu automatu a vytiahla si peniaze z vrecka, ktoré vždy nosila pre istotu, keby ich niekedy potrebovala. Natlačila ich do otvoru na mince, vytočila Sofiino číslo, ktoré si po takom dlhom čase pamätala a čakala. No, čo tak dlho s tým mobilom robíš? Soptila a nervózne sa okolo seba pozerala, pretože sa jej to prestávalo páčiť. Po dlhšom zvonení nastal obsadzovací tón a následne oznam, že číslo, ktoré volá, je momentálne nedostupné. Tak si trhni! Zúrivo udrela sluchátko o bok telefónnej búdky a pár ľudí sa na ňu zhrozene pozrelo. Kým tam mala ešte pár kreditov, vytočila ešte raz číslo a dozvedela sa znova tú istú informáciu, ktorú jej operátorka povedala aj pred tým. Už kľudnejšie zložila a uvažovala, čo bude robiť. Rýchlo vytiahla z vrecka ďalšie peniaze a vytočila pre zmenu Brunove číslo. Čo do pekla robia s tými telefónmi?! Oprela sa o sklo pri automate a čakala, či sa náhodou Bruno neozve. Prerušil ju oznam, že nemá dostatok kreditu a snažila sa nájsť ešte posledné drobné. Zúfalo zložila a oprela sa hlavou o tlačidlá, keď jej hovor vyplo.

„Môžem si aj ja zatelefonovať?“ spýtal sa jej za chrbtom mladý muž a Zuzana sa podráždene zvrtla.

„Však už idem, Bože, majte strpenie,“ pustila sa do neho a prešla k výťahom. Trošku jej bolo ľúto, že si to takto kompenzovala. Podupkávajúc nohou čakala, kým sa k nej výťah dostavil, nastúpila, cestou stlačila piate poschodie, kde ležal Alexander, a pretlačila sa do zadnej časti. Hlavou sa jej mihali rôzne katastrofické scenáre, vzhľadom na vývoj situácie, ktorý u nich doma nastal.

„Dovolíte?“ zdvorilo sa opýtala sestričky stojacej pri dverách, vyšla popri nej vonka a mierila do Alexandrovej izby. Potichu otvorila dvere, aby sa uistila, že sa tam nikto nenachádza a do tváre jej nafúkal prievan. Rýchlo sa prešmykla dnu a priblížila sa k Alexandrovi.

„Budem musieť domov, pretože ani jeden mi to nedvíha a mám také,“ zastavila sa, keď si uvedomila, že ju nevníma. Pristúpila bližšie k nemu a videla, že má zatvorené oči, hlavu vyvrátenú nabok a pootvorené ústa z ktorých mu vytekali sliny.

„Kriste Pane!“ zhíkla a mierne s ním zatriasla a keď sa pohýbal a zavrel ústa, uľavilo sa jej.

„Ty si iba zaspal,“ kľukla si k nemu a šepkala mu do ucha. Ústa mu utrela do obliečky.

„Musím ísť domov, pretože mám pocit, že sa niečo stalo. Prídem ťa pozrieť, hneď ako to bude možné!“ pobozkala ho na líce, prešla k ruksaku a mierila von z izby. Po liekoch tuho spal, preto ju nevnímal.

Prešla opäť k výťahu a privolala si ho. Po dlhšej dobe čakania sa pristavil aj na jej poschodí a nastúpila. Chcela si prevesiť ruksak cez plece, no uvedomila si, že tam má živé zviera. Z nemocnice sa jej podarilo dostať akurát včas. Keď sa za ňou zaplesli staré dvere, všimla si, že na neďalekú zastávku prichádza autobus, ktorý smeroval na sídlisko. Keby ma nebolela noha, tak by som to možno aj stihla... Prekliala a pohla sa tak rýchlo ako to len šlo. O trošku sa jej to zlepšilo oproti minulým dňom, ale aj tak nemala poriadne čas na to, aby si zranenie konečne doliečila. Chcela ho stihnúť a vzhľadom na to, že pršalo, zrýchlila tempo, vyšla schodmi k zastávke a našťastie pred autobusom stál trolejbus a ešte jeden autobus a tak nemusela ísť ďaleko. Akurát keď naskočila, šofér zatváral dvere a pohýnal sa. Zložila si tašku na sedadlo, išla si zakúpiť lístok a vrátila sa vedľa svojej tašky.

Počas cesty nazerala do ruksaku a všimla si, že aj psík by sa istotne rád prešiel, pretože bol už takmer celý deň zatvorený v batohu. Neostávalo jej ale nič iné, iba ho znova zavrieť. Od nervozity si začala šúľať cestovný lístok do rolky. Nesnažila sa myslieť na nič, pretože jediné čo by jej napadlo bolo, že sa stalo niečo zlé a to si nechcela pripustiť. Nemohlo sa nič zlé stať, pretože ak by sa jej rodičom niečo stalo, neprežila by to. Pozorovala kvapky vody, ktoré stekali po okne autobusu a ani nevedela ako a boli na sídlisku. Vyhupla zo sedačky a vystúpila. Zo zastávky to mala k domu asi nejaké dve minútky, počas ktorých stihla zmoknúť, Všimla si, že mala úplne premočené topánky, z vlasov jej voda stekala pramienkami a o vrchnej časti oblečenia sa neoplácalo ani hovoriť.

Prišla na križovatku k ich štvrti a zahla na chodník na ich ulici. Pozerala sa pod nohy, pretože nechcela stúpať do mlák a keď zodvihla hlavu od zeme, zmeravela a zastala. Pozerala priamo pred ich dom, kde stáli dva policajné autá a sanitku, ktorá so zapnutými majákmi prefrčala okolo nich a druhá sa pripravovala na odchod. Z ruky jej takmer vypadol ruksak, ktorý si pritískala k telu a bez slova, chrčiac od zúfalstva, sa rozbehla k miestu činu. Dobehla k policajnej páske, položila batoh na chodník a podliezla pásku. Obišla ich auto a všimla si kaluž krvi, ktorú zmýval dážď a odnášal ju do neďalekého kanála.

„Hej, vy!“ zakričal na ňu jeden z policajtov a rozbehol sa k nej. „Tam nemáte čo robiť!“ ťahal ju preč mimo miesta činu a odviedol ju za pásku. Zuzana ho chytila za rukáv a pritiahla si ho k sebe.

„Čo sa tu stalo? Prosím, povedzte mi to, to je naše auto,“ hovorila prerušovane a a policajt jej chytil ruku.

„Ako vaše auto? To čierne?“ podozrievavo sa jej opýtal a zamávala hlavou, z ktorej jej odfrkovala voda a dlhé vlasy sa jej zachytávali na tvári.

„Nie, to!“ ukázala na neho a chcela znova podliezť pásku ale policajt ju zastavil.

„Tam nemáte čo robiť. Už som vám to raz povedal!“ zakričal na ňu a posunul ju dozadu. Takmer zastúpila psa.

„Poviete mi, konečne, čo sa stalo? Ja tu bývam, je to naše auto, chcem vedieť, čo sa tu stalo, pretože možno ide o mojich rodičov,“ kričala a policajt sa ju snažil upokojiť.

„Upokojte sa!“ chytil ju za ramená a pozrel hlboko do očí.

„Ktorý je váš dom?“ ukázala mu ho a policajt jej naznačil, aby sa išli skryť pod strechu verandy. Znova sa rozbehla k miestu a policajt za ňou, ale zastal, keď si všimol, že si zobrala len ruksak zo zeme. Rýchlo dobehla k nemu a spolu prešli k dverám domu. Vo vrecku lovila kľúče a keď ich vyťahovala odtrhla si kľúčenku, ktorú na nich mala. Nasnažila sa ju zodvihnúť a skôr ako jej ju zodvihol policajt, otvorila dom, vošla dnu a čakala na jeho vysvetlenie. Na menovke si prečítala hodnosť a meno mjr. Norbert Poličný.

„Navrhujem vám, aby ste sa s nami odviezli do nemocnice, pretože potrebujeme vypočuť pani Sofii Frankovú a Bruna Franka,“ tá veta ju zabolela a musela sa posadiť.

„Prečo? Čo sa teda udialo?“ znova sa postavila oproti nemu a policajt si zložil z hlavy premočenú čiapku.

„Sofia Franková začala rodiť a myslím, že v týchto chvíľach už aj odrodila, čiže ju bude možné vypočuť a Bruno Frank, predpokladám, že váš otec,“ pozrel sa na ňu takmer kondolenčným pohľadom, „bol zasiahnutý do brucha a do ramena nožom,“ oznámil jej a podlomili sa jej kolená a keby ju nebol zachytil, spadla by.

„Ste v poriadku?“ posadil ju znova na botník a potľapkal jej po lícach.

„Ste bledá. Donesiem vám vodu?“ ochotne sa opýtal a Zuzana mu odtisla ruku.

„Nie, ďakujem,“ postavila sa a zatočila sa jej hlava, takže sa musela znova na chvíľku posadiť.

„Myslím, žeby sme si mali pohnúť do tej nemocnice,“ prebehla si rukou po vlasoch, z ktorých jej odkvapkávala voda a zohla sa k ruksaku. Roztvorila zips a z batohu vyskočil premočený psík a otriasal sa. Pribehol k nej a vrtel chvostíkom. Zuzana ho pohladila a policajt jej pripomenul, že nemajú toľko času na to, aby ju čakali.

„Ak chcete ísť s nami, prosím vás, rýchlejšie. Návštevné hodiny netrvajú večne,“ upozornil ju a keď sa odchádzala prezliecť, tak jej zakričal, že ju počká v aute. Zaplesol za sebou dvere a ruch ulice na chvíľku utíchol. Rýchlo vybehla po schodoch do kúpeľne, vyzliekla si tričko, šmarila ho do vane a všimla si, ako hrozne vyzerala. Mala po tvári roztečený celý make-up, rúž sa jej vplyvom dažďa úplne stratil a vlasy mala hrozne premočené a lepili sa jej na celé obnažené telo. Vytiahla zo skrinky uterák, predklonila sa, zabalila si rýchlo vlasy a vyzliekla si rifle. Okolo pása si obmotala osušku a vyzliekla si aj spodné prádlo. Pri dverách sa objavila malá zafúľaná gulička, ktorá zvedavo ovoniavala každý kút miestnosti. Privolala si ho k sebe a pohladila ho po mokrej srsti.

„Zlatíčko, teraz budem musieť odísť, tak ťa tu nechám samého, ale sľubujem, že sa rýchlo vrátim,“ čupla si k nemu a chcel jej vyskočiť na kolená, ale musela sa ponáhľať. Budeš sa volať Puky. Usmiala sa na neho, veselo za ňou vycupkal von a zaplesla za sebou dvere. Prebehla do izby a pri okne si všimla, aké bolo von odporné počasie. Uvedomila si, že sa pokazilo všetko, čo sa mohlo a v rýchlosti si spomenula na všetko, čo sa stalo na stanici. Posmutnela a chvíľku sa zamýšľala nad Dominikom, ktorý bol schopný niečo také urobiť. Neskôr si ale uvedomila prečo išla vlastne do izby. Rýchlo na seba navliekla čisté oblečenie, vyšúchala si uterákom vlasy, prevesila ho cez radiátor a z poličky si vzala gumičku do vlasov. Zbehla schodmi, obula si suché tenisky a chcela vyjsť, keď si všimla že Puky sa za ňou doťapkal.

„Asi by som ti mala dať aspoň vodu,“ vošla do kuchyne vytiahla misku a naliala mu vodu. Ochotne ju prijal a rýchlo sa napil.

„Na jedlo si budeš musieť ešte chvíľku počkať,“ pohladila ho po hlave a keď sa vystrela všimla si na chladničke mobil, ktorý sa Brunovi nabíjal. Neváhala a vzala si ho do vrecka, pretože záložný nechala v nohaviciach v kúpeľni. Cestou ako vychádzala si so sebou zobrala tento raz aj dáždnik a zamkla dvere. Keď smerovala na ulicu utierala si líca od roztečenej špirály a na prstoch sa jej objavili tmavé fľaky. Policajné auto bolo pripravené na odchod a v poslednej chvíli k nim pristúpila.

Dvaja policajti a Zuzana nastúpili do výťahu a mierili na druhé poschodie lôžkovej časti nemocnice. Zuzana mala na pláne najprv návštevu Sofie a potom sa chcela pozrieť po Brunovi. Po chvíľke výťah zastal a policajti sa od nej oddelili a smerovali do kancelárie primára oddelenia, aby si vyžiadali povolenie na výsluch. Zuzana sa prešmykla popri miestnosti sestričiek a pozerala, v ktorej izbe by mohla Sofia ležať. Ako kráčala na koniec chodby, pozerala zo strany na stranu na jednotlivé dvere a zistila, že to skutočne nemá zmysel, pretože to nedokázala odhadnúť, kde asi mohla ležať. Zvrtla sa na päte a mierila k izbe sestier, kde neváhala zaklopať. Po chvíľke otvorila sestrička drobnej postavy s úsmevom na tvári. Tmavočervené vlasy podtrhli jej povahu, ktorú prejavila láskavým úsmevom a milým tónom pri rozhovore.

„Prajete si?“ vyšla k nej na chodbu a privrela dvere, z ktorých sa ozýval veselý smiech oddychujúcich sestričiek.

„Chcela by som sa opýtať,“ prešla si rukou po vrkoči mokrých vlasov, „kde leží Sofia Franková?“ sestrička sa na ňu usmiala a zmizla v izbe. Nerozumela, ale pochopila, keď vyšla znova von so zoznamom pacientiek ležiacich na ich gynekologickom oddelení a zaplesla za sebou dvere.

„Ale to ste si mali zistiť na informáciách, milá slečna,“ veselo zatrkotala a upokojilo aspoň to, že nenatrafila na odpornú, ufrflanú sestričku.

„Áno ja viem, ale doviezli ma sem policajti, ktorí budú chcieť s mojou mamou tiež hovoriť, tak som nemala na to skutočne čas,“ povedala na svoju obhajobu a spolu došli k izbe číslo dvadsaťšesť a sestrička nazrela dnu. Sofia zareagovala a obrátila sa od okna ku dverám.

„Počkajte chvíľku tu, prosím,“ naznačila jej rukou, keď sa strácala vo dverách, aby vyčkala.

„Prišla za vami návšteva! Ako sa máte?“ Sofia sa oprela o lakte a posunula si za chrbát vankúš, o ktorý sa oprela. Sestrička položila zoznam na nočný stolík a jemne jej vankúš napravila.

„Kto za mnou prišiel?“ odignorovala otázku a tušila, že je to Zuzana.

„Prišla za vami najskôr dcéra. Ale povedzte mi, ako sa máte, inak ju ku vám nepustím,“ povedala s humorom v hlase a Sofia nakoniec odpovedala.

„Mohlo by byť aj lepšie, ale po pôrode sa človek cíti zoslabnuto,“ pozrela na ňu prenikavým pohľadom. „Myslím si, že návštevu ešte zvládnem,“ snažila sa posadiť, ale sestrička jej naznačila aby ostala ležať.

„Ešte je skoro na to, aby ste vstávali. Zajtra už môžete, ale dnes musíte ešte oddychovať!“ povedala už prísnejším hlasom, vzala si zo stolíka spisy a prešla ku dverám.

„Tak vám ju sem teda pošlem!“ žmurkla na ňu a zavrela za sebou dvere.

„Môžete ísť dnu, čaká na vás,“ oznámila jej a bez sa poďakovania vrhla ku dverám izby. Vošla dovnútra a čo najrýchlejšie prešla k Sofii, ktorá ju čakala s otvorenou náručou. Vyzerala úplne inak bez make-upu, po pôrode a po všetkých starostiach, ktoré si zažila.

„Vyzeráš hrozne!“ Zuzana jej povedala so slzami v očiach prvú vetu, keď ju uvidela. Sofia jej rýchlo prešla po tvári obviazanou rukou a usmiala sa.

„Za to ty vyzeráš ako top modelka,“ spolu sa zasmiali a Sofia zvážnela. Zapozerala sa jej do očí a znova jej naznačila, aby ju objala.

„Už je konečne všetko za nami,“ pobozkala ju na vlasy a pomaly jej prechádzala rukou po chrbte. Zuzana sa jej rozplakala v náručí a Sofiu to zmohlo tiež.

„Mali by sme prestať,“ vzpriamila sa, utrela si do rukáva slzy a pozrela sa Sofii na brucho a ruku. Jemne jej chytila poranenú ruku a s láskou jej ju hladila.

„Prídu ťa vypočuť aj policajti. Videla som, čo sa stalo pred domov, ale doteraz tomu úplne nerozumiem,“ naznačila jej, aby jej povedala, čo sa udialo a Sofia sa pomrvila na posteli.

„Nevieš, čo je s Brunom?“ spýtala sa s obrovskou starosťou v hlase a Zuzana pokrútila hlavou.

„Prišla som za tebou, pretože ma doviezli policajti. Hneď ako odídem od teba, pôjdem zistiť, ako sa má,“ pohladila ju po brušku a nahla sa k nej. „Ty si v poriadku? Mám bračeka alebo sestričku?“ Sofia jej uchopila ruku a usmiala sa.

„Áno, ja som v poriadku, až na zápästie, ktoré mám natiahnuté. Myslela som, že mi tú ruku Karol dolámal, ale našťastie to nie je nič vážne. Po pôrode ma zobrali na röntgen, takže momentálne sa mám celkom fajn. Hlavne, keď si pomyslím na maličkého,“ pozrela sa na ňu popod obočie a Zuzana sa chytila za ústa. Na tvári sa jej objavil široký úsmev.

„Ja mám bračeka!“ na viac sa nezmohla a silno ju objala.

„Ja budem hlavne šťastná, ak sa z toho Bruno dostane. Ja verím, že bude všetko v poriadku,“ posmutnela a Zuzana sa opýtala.

„Kedy ťa pustia domov?“ posunula sa k nej bližšie a Sofia pomykala plecami.

„Druhorodičky si zvyknú odležať štyri dni, tak dúfam, že to bude ten lepší prípad,“ posunula sa trošičku vyššie, pretože sa jej vankúš zošmykoval. „Nemohla by si tu niekde prespať? Nechcem ťa pustiť domov, pretože by si bola doma sama a to nechcem,“ stisla jej ruku a Zuzana sa zasmiala.

„A to mám ako ležať tu na kresle, pri tebe? Neblázni, však ma tu nenechajú. A okrem toho nie som sama doma, máme Pukyho!“

„Pukyho?“ prekvapene sa jej opýtala a Zuzana jej poklepkala prstami po ruke.

„Puky je psík, ktorého mi daroval Alexander.“

„To je milé, ale odbočila si od témy,“ jej jemné črty sa zmenili na prísnejšie a po minulých udalostiach sa jej ešte viacej zvýraznili vrásky na tvári.

„Nemôžem ísť ešte domov, takže nemaj starosti. V prvom rade pôjdem zistiť, čo je s ockom a potom ešte pôjdem pozrieť Alexandra,“ zarazilo ju to a zmätene na ňu pozerala. Tušila, že chce vysvetlenie.

„No, vieš. Zomrel,“ Sofia začala zrýchlene dýchať, zbledla a Zuzana si uvedomila, čo povedala. „Nie, nie!“ uchopila jej obidve ruky. „Alexander nie je mŕtvy, ten leží o niekoľko poschodí vyššie, ale Dominik umrel. Skočil pod vlak, keď zistil, že nabodol Alexandra na drôt na autobusovej stanici,“ Sofiu to rozrušila a musela sa napriek zákazu posadiť. Nechcela totiž stratiť znovunájdeného syna. Zuzana vyskočila na nohy a pozerala, čo ide robiť.

„Máš predsa oddychovať, nie?“ nespokojne si vedľa nej sadla a nevyzeralo, že sa ide postaviť.

„Potrebovala som sa len posadiť, pretože sa mi už nechce ležať. “

„Neboj sa! Alexovi nič nie je, je v úplnom poriadku. Bude mať síce pár jaziev, ale to sa rýchlo zahojí,“ upokojila ju a prevesila si ruku cez jej pravé plece, pretože sedela z ľavej strany.

„Chvalabohu, že aspoň tak. Vystrašila si ma!“ štuchla ju do nohy a Zuzana sa pokúsila o chabý úsmev. „Len škoda, že Dominik zomrel,“ pozrela sa nespokojne do zeme.

„Neviem, prečo tak reagoval,“ pozrela sa na ňu a Sofia sa jej hrala s vlasmi a rozpustila jej ich. Ešte stále ich mala vlhké.

„Dominik bol čudný od vtedy, ako sa dal dohromady s Kamilou. Dalo sa čakať, že jedného dňa sa niečo stane. Ja som hlavne rada, že vy dvaja ste v poriadku. Až na chudáka Bruna,“ znova sa opatrne posadila do stredu postele, vyložila si nohy a nezakrývala sa, pretože jej bolo pri spomienkach, na to, čo sa udialo, teplo.

„A čo sa mu vlastne stalo?“ znova sa k nej bližšie prisunula sa posadila sa k nej do tureckého sedu, tak aby jej videla do tváre.

„Znova v tom mal prsty Karol,“ Zuzana automaticky zaťala päste a prešla si rukou po členku, ktorý sa pomaly hojil.

„Vyšli sme z reštaurácie a celý čas nás sledovalo akési čierne auto. Bruno mi o tom aj povedal, že mu je to divné, ale ja som tomu nič nepripisovala. Len keď sme prišli k nášmu domu, prišlo to divné aj mne, že tak dlho nás to auto sledovalo a keď sme vystúpili, vystúpil aj Karol,“ odkašlala si a pozorne ju počúvala. „Potom nám povedal všetko, čo sa týka Andrei a,“

„Počkaj! Čo sa týka Andrei?“ skočila jej do reči, pretože bola zvedavá, čo je vo veci.

„Chceš to vážne počuť?“ Zuzana jej naznačila hlavou, že má o to záujem a po chvíľke ticha jej to povedala. „Tvoja mama žije. Žije vo Francúzku!“ práve vyslovená veta jej vzala dych a vzblčali v nej nenávistné pocity k Andreii, Karolovi a ku všetkým, ktorí jej hýbali minulosťou. No nebolo to všetko.

„Najala si pár ľudí, ktorí okolo mňa a Bruna behali a dávali pozor, až prišla vhodná príležitosť. Teba si chcel Karol získať a odviesť k nej do zahraničia.“

„He?“ vyvalila na ňu oči. „A nás mal Karol zabiť. Skoro sa mu to aj podarilo! Bruna bodol do brucha a do ramena. Mne skoro zlomil zápästie a nebiť bratov Dorotovičovcov a polície, tak by to bolo dopadlo oveľa horšie.“

„Tak toto je už veľa aj na mňa!“ musela sa opäť posadiť na okraj postele a Sofia jej ponúkla pohár vody, ktorý mala na nočnom stolíku.

„Skončilo to tak, že Karol sa chcel zabiť, no nestihol, pretože policajt mu to prekazil. Normálne toho policajta preklínam,“ Sofii sa uľavilo a na Zuzane bolo vidieť, že kameň zo srdca opadol aj jej. Vedela, že s Karolom je koniec.

„Tak a toto je čo? Obdobie samovrážd a rodinných výletov do nemocnice?“ Zuzana sa pozastavila nad celou situáciou a podala jej prázdny pohár.

„A kým sa všetko nevyrieši a nedá do poriadku, tak ťa nechcem poslať domov samú, rozumieš?“ znova prešla na začiatok ich debaty a Zuzana sa postavila na rovné nohy.

„Neboj sa, mami,“ aj napriek tomu, že Andrea žila, ju oslovila ako vlastnú matku. „Zavolám starkej, aby prišla ku nám, zatiaľ, kým sa dostaneš domov.“

„Dobrý nápad! Ale neopováž sa odísť domov bez toho, aby si jej zavolala,“ prikazovala jej a Zuzana jej dala obrovský bozk na líce.

„Teraz ale bežím zistiť, ako je na tom otec,“ objímala ju a na dvere niekto zaklopal. Vošli dnu policajti v sprievode sestričky a Zuzana sa postavila vedľa postele.

„Pôjdem, tak sa teda drž, prídem ťa ešte pozrieť,“ pozrela sa na všetkých v miestnosti. „Ak sa to bude dať,“ vzďaľovala sa a posielala jej vzdušné bozky. Stratila sa vo dverách a po chvíľke vyšla aj sestrička a nechala v izbe Sofiu s policajtmi osamote. Sofia mala toho dosť, no aj napriek tomu musela vypovedať, aby im podala neskreslený obraz o tom, čo sa pred ich domom stalo.

Marseille, Francúzko

Slnko poriadne pražilo aj napriek tomu, že sa blížila zima a Andrea sa obracala na lehátku pri bazéne svojho domu. Oprela sa bradou o drevenú latku. Pozorovala pokojnú hladinu bazéna a pritiahla si na chrbát jemnú tigrovanú šatku. Dostala sa k nej vôňa neďalekého mora a vo vzduchu bolo cítiť pokoj. Pozrela sa k oblohe a nevidela ani jeden mráčik. Bolo príjemných dvadsaťpäť stupňov, čo sa vymykalo -v miernom pásme, normálu práve v tomto ročnom období. Jeseň bola aj na juhu Francúzka ale mala miernejší ráz ako v ostatných častiach Európy. Andrea to využila na nachytanie bronzu. Využívala každú voľnú chvíľku, kedy sa nemusela zaoberať dôležitými vecami a užívala si pokoj ďaleko od svojho skutočného domova.

„Michelle!“ zakričala po francúzsky na mladé dievča, ktoré v jej dome pracovalo ako slúžka. Meno Michelle malo slovenský ekvivalent v mene Michaela.

„Áno, pani? Želáte si?“ pribehla k nej s táckou v ruke a druhou rukou si uhladzovala rovnošatu slabomodrej farby. Andrea sa na ňu povýšenecky ponad okuliare pozrela a odvrátila od nej zrak.

„Nikto mi nevolal? Čakám totiž jeden dôležitý telefonát!“ obrátila sa na chrbát a pokrčila nohy v kolenách.

„Nie, pani,“ pokrútila hlavou, „keby niekto telefonoval, určite by som vám telefón doniesla sem!“ ponížene sa pozrela do zeme a Andrea si zobrala na ruky kúsok opaľovacieho krému a naniesla si ho na brucho čokoládovej farby. Lúskla prstami, aby jej doliala whisky.

„Myslím si,“ Michelle spustila veľmi opatrne, „že nie je vhodné kombinovať, vzhľadom na váš zdravotný stav priame slnko a alkohol,“ odporučila jej a čakala znova ponižujúce nadávky.

„Vieš čo?“ nadvihla hlavu a premerala si ju od hlavy po päty, „Zaujímaj sa hlavne o seba, mňa nepoučuj, čo mám a čo nemám robiť,“ zložila si okuliare a postavila sa oproti nej. Mala štíhlu postavu a bikiny, ktoré mala na sebe ju robili ešte zvodnejšou, ako keď bývala na Slovensku. Vo Francúzku sa mohla naplno realizovať so svojou panovačnou a manipulačnou povahou. Vždy túžila po rozsiahlom sídle v blízkosti mora a to sa jej splnilo.

„Okrem toho,“ zhodila na zem otvorené opaľovacie mlieko, „niečo sa tu vylialo, tak by som poprosila, aby si sa starala o to a nie o moje zdravie,“ nakričala do nej a prešla ku bazénu, kde sa posadila na okraj a ponorila nohy do takmer teplej vody, ktorá sa stihla za istý čas ohriať. Čo nespravilo slnko, dokončila technika. Telom jej prebehli zimomriavky a rukami si ovlažila telo, aby sa mohla ponoriť do bazéna.

„Áno, pani!“ Michelle jej zakričala a Andrea sa na ňu otočila a očervenela v tvári.

„Ako, prosím?“ zvrieskla a na krku jej navreli žily. Nazúrene si zložila okuliare na rozpálenú zem pri bazéne.

„Áno, madame Andrée Trojan,“ úctivo sa ospravedlnila, položila si podnos na lehátko a zbežne utrela vyliate opaľovacie mlieko do papierovej utierky.

Andrea alebo Andrée skočila s blaženým výrazom do vody a na chvíľku sa ponorila. S hlbokým nádychom sa vynorila a oprela sa hlavou o kraj bazéna a zavrela oči.

„Michelle! Michelle!“ kričala a nečakala, kým sa ohlási.

„Podaj mi okuliare,“ prikázala jej a spokojne mávala nohami vo vode, chrbtom k okraju bazéna.

„No tak, počula si, sakra?“ zvrtla sa a pred sebou uvidela nohy v elegantných nohaviciach. Postupne prebehla pohľadom vyššie a zastavila sa na tvári svojho otca. Odsunula sa od okraja, až sa postavila do stredu bazéna.

„Ahoj, oci,“ plynulo prešla do slovenčiny a zoširoka sa usmievala.

„Nechceš sa ku mne pridať?“ otočila sa vo vode a Viktor chvíľu váhal, no jeho nálada nenaznačovala, žeby sa mal na pláne kúpať.

„Si nejako nezvyčajne ticho,“ začala ho podozrievať a Viktor si odpľul. Andrea sa zamračila a lúskla na Michelle, aby to utrela.

„Si negustiózny!“ zháčila sa a on nadvihol obočie.

„Vypadnite!“ poslal slúžku preč a si čupol si.

„Mám pre teba zlé správy,“ prešiel rovno k veci a Andrea sa skoro napila chlórovanej vody. Chcela vyjsť von, ale otec jej naznačil, aby tam ostala.

„Nedostaneš ani Zuzanu a ani Karola. Tvoje plány boli márne,“ Andrea ostala otrasená a nerozumela.

„Okamžite mi povedz, čo sa stalo!“ kričala a vyšla von druhou stranou a posadila sa na vyhriaty chodník pri bazéne.

„Zuzanu nedostaneš, Bruno žije, Sofia tiež, len ten tvoj, ehm, Karol,“ odkašľal si, „to akosi zbabral, pretože to chudák psychicky nezvládol a takmer sa zabil. Škoda, že to neurobil.“ Andrea vyskočila na nohy, prešla rýchlo k nemu a z plaviek jej odkvapkávala voda. Postavil sa aj on, aby bol na jej úrovni.

„A to mi hovoríš len tak? To nevieš nič pre to spraviť?“ chytila ho za košeľu bielej farby a Viktor jej stisol ruku.

„Nerozčuľuj sa, lebo dostaneš infarkt!“ vysmial sa jej do očí a to ju rozzúrilo ešte viacej. Potlačil ju bližšie k bazénu.

„Nehovor mi, že sa nič nedá robiť. Máš peniaze a peniaze sú, sakra, moc! Nie je to tak?“ začínalo sa jej zle dýchať a snažila sa upokojiť. Dýchavičnosť je premáhala.

„Lenže peniaze raz dôjdu a tak sa stalo aj v tomto prípade. Tvoj dom je v dražbe, tvoje kreditky sú zablokované a tvoja láska,“ zákerne sa zasmial, „zhnije v base!“ vyprskol jej do tváre a vyzeralo to, akoby Andrea dostala astmatický záchvat. Chytila sa za srdce a tvrdo dopadla na kolená, ktoré si pri páde na zem poranila.

„Bohužiaľ, v živote to už tak chodí. Ty mizerný omyl, ty tieň minulosti, ktorý ma sprevádzal po celý život a nedal mi voľne dýchať. Minulosti sa treba zbaviť,“ pokrčil plecami, poobzeral sa okolo seba a špičkou topánky ju „posunul“ do bazéna. Vnútro mu zalial upokojujúci pocit z toho, že sa zbavil bremena z minulosti a pozeral ako klesla ku dnu. Snažila sa ešte zachrániť, tápala vo vode, ale nevedela či sa ma chytať skôr za úbohé srdce, ktoré jej prestávalo fungovať alebo sa má snažiť dostať na hladinu. Pokúšala sa nadýchnuť, ako sa raz potopila a znova vynorila, voda však prenikla do pľúc a oberala ju aj o posledné zvyšky kyslíka, ktoré sa jej nachádzali v pľúcnych alveolách.

„Odpočívaj v pokoji. Dcérka moja!“ zvrtol sa, vzal si kufrík, čo si položil pred tým k lehátku a pomaly odchádzal.

„Michelle!“ zakričal a slúžka sa objavila pri dverách terasy. Prešiel do francúzštiny.

„Zavolajte záchranku,“ Michelle sa na neho prestrašene pozerala a nazrela mu cez plece. Prešiel okolo nej, zastal a po chvíľke sa vrátil.

„Alebo, viete čo?“ pokrútila hlavou, a zamyslene si priložil ukazovák k ústam. „Zavolajte rovno pohrebné auto,“ nahodil sarkastický tón, založil si slnečné okuliare a vyšiel z domu, kde nasadol do limuzíny a odišiel nevedno kam.

„Ahoj, starká!“ Zuzana sa posadila na sedačku pred Sofiinu izbu a začula v pozadí ruch, ktorý ale ihneď prestal po tom, čo Ema zatvorila okno.

„Ahoj, zlatíčko! Potrebuješ niečo?“ zvedavo sa opýtala, pretože jej často nevolala a tak ju jej telefonát prekvapil. Ešte viac ju udivilo, že volala z Brunovho mobilu.

„Potrebujem toho viacej, starká,“ chytila sa za ucho a posmutnela.

„No tak, povedz mi, čo sa stalo,“ povedala jej utešujúcim tónom.

„Bolo by veľmi ťažké všetko vysvetľovať, jednoducho by som bola radšej, keby si prišla ku nám, pretože budem doma sama.“

„Ako - sama?“ znepokojene položila otázku a bolo počuť, že vybrala odniekiaľ kľúče. Buď od auta, alebo od domu.

„Sama, pretože rodičia sú v nemocnici! Stalo sa toho dosť veľa a je to vážne. Teda aspoň s Brunom to bolo vážne. Už by mal byť za vodou, idem akurát zistiť, čo mu je,“ postavila sa a preložila si mobil k druhému uchu.

„Dobre, už aj k tebe idem,“ zaplesla za sebou dvere a zamkla na dve západky.

„Hlavne ma čakaj v nemocnici, nechoď domov sama! Jasné?“ prikázala jej.

„Ale aj tak ich už nebudeš môcť vidieť, pretože návštevné hodiny sa za polhodinku končia a to nestihneš prísť,“ robila si starosti a Ema ju ukľudnila.

„Neboj sa, nevadí, keď ich nebudem vidieť, hlavne aby sa tebe nič nestalo. Potom mi všetko povieš,“ lúčila sa s ňou a Zuzana si vložila telefón do zadného vrecka a prešla znova k izbe sestier. Uvedomila si, že to nie je jej mobil a spomenula si na to, čo sa stalo s jej telefónom a preložila si ho radšej do predného vrecka. Zaklopala na dvere a trochu sa odstúpila.

„Dobrý, to som zasa ja,“ vložila si ruky do vreciek a usmiala sa na ňu sestrička, ktorá znova vyšla pred dvere ako prvý krát.

„Áno?“

„Potrebovala by som vedieť, kde nájdem môjho otca. Volá sa Bruno Frank,“ sestrička sa zasmiala.

„Pokiaľ viem, tak Bruno je mužské meno a toto je gynekologické oddelenie,“ naklonila hlavu na bok a do očí jej padli vlasy, „budete sa musieť opýtať na informáciách, pretože ja neviem o každom pacientovi. Je mi ľúto, ale v tomto vám nepomôžem,“ informovala ju a Zuzane sa nepáčil jej prístup. Bola však natoľko vyčerpaná z tohto dňa, že sa jej nesnažila oponovať.

„Dobre. Aj tak vám ďakujem pekne, dovidenia!“ zvrtla sa na päte a nečakala na pozdrav. Pristavila sa pri výťahu. Stlačila tlačidlo, aby ho privolala, a keď dlhšie neprichádzal, uvedomila si, že je vlastne na druhom poschodí. To len policajti sa museli vyvážať výťahom... pokrútila hlavou a uvedomila si jednu vec - Však z nemocnice môžeme utvoriť rovno rodinný podnik, pretože sa mi tu stretla celá rodina. Keď sa dostanú všetci von, mali by to tu pomenovať Nemocnica B.S.A. Franka - Trojana a nie Nemocnica F.D. Roosevelta. Premýšľala a zišla na prízemie, kde si pozorne prečítala, ako sa dostane na informácie. Všimla si tabuľku visiacu zo stropu, ktorá ukazovala priamo k drevom a sklom ohraničenej oblasti, na ktorej dominovala veľká plastová tabuľa s písmenom I v krúžku. Pristavila sa pri jednom z okienok a spustila svoju žiadosť.

„Dobrý deň! Poslali ma sem, aby som sa spýtala, kde leží môj otec,“ oprela sa o malý priestor pred priehradkou a informátorka sa na ňu spoza monitora pozrela.

„V lôžkovej časti predsa,“ žena za počítačom jej podala informácie. Prevrátila očami a nosné dierky sa jej rozšírili, aby nasala veľké množstvo vzduchu. To by mi skutočne nikdy nenapadlo! To vyzerám tak blbo?! Svoju myšlienku mala takmer na jazyku, keď sa pozrela na ženskú za monitorom.

„Ďakujem, to som si vyvodila aj sama. Ale chcela by som sa opýtať, kde leží môj otec, ktorého meno je Bruno Frank,“ informátorka jej ukázala ukazovák s dlhým červeným nechtom a rýchlo vyťukala na klávesnici požadované meno. Žena za sklom nespokojne zacmukala a pozrela sa na ňu prenikavým pohľadom.

„Pán Bruno Frank leží na siedmom poschodí v budove B,“ oznámila jej a Zuzana sa zvrtla, keď na ňu zakričala.

„Mladá dáma,“ otočila sa k nej a hlavou jej preblyslo, že toto oslovenie nenávidí. Počítala do desať a vracala sa späť.

„Áno?“ podišla k okienku a informátorka sa postavila, aby na ňu dobre videla.

„Ešte si musím poznačiť vaše meno a priezvisko,“ znova sa posadila za počítač a s rukami nad klávesnicou čakala, čo jej nadiktuje.

„Zuzana Franková. Chcete aj bydlisko?“ alebo veľkosť topánok? domyslela si a s cynickým úsmevom sa na ňu pozerala.

„Nie, to je všetko. Môžete ísť,“ vybrala sa smerom k výťahom a chcela sa ísť ešte opýtať, kde je budova B, no nemala chuť sa s ňou o tom baviť. Odtiaľ, odkiaľ vyšla si všimla na dverách veľké písmeno A. Otočila sa o stoosemdesiat stupňov a na druhých dverách, presne oproti, bolo napísané ošúchané písmeno B. Vydala sa k tomu vchodu a pristavila sa pri výťahu. Teraz určite pešo nepôjdem... Oprela sa o výklenok a čakala kým sa neotvoria dvere. Na počudovanie prišiel dosť skoro a bol prázdny. Vstúpila, vyviezla sa na „sedmičku“ a na chodbe stretla doktora. Pretože netušila, či majú izbu sestier na každom poschodí, tak využila prvú príležitosť.

„Prepáčte!“ oslovila mladého doktora, ktorý práve okolo nej prechádzal s hrbou papierov v rukách.

„Dobrý deň! Potrebujete niečo?“ napravil si kopu papierov a Zuzana mu naznačila, že keď ho už oslovila tak asi niečo bude potrebovať.

„Chcela by som sa opýtať, kde by som našla ležať Bruna Franka. Pomôžete mi, či nemáte čas?“ doktor sa prehrabol v papieroch a asi tretí bol Brunov.

„Viem vám pomôcť, pretože som primár tohto oddelenia, ale musím vás sklamať, pretože pacient momentálne odpočíva po operačnom zákroku a je ešte po anestéze. Potrebuje kľud,“ v stručnosti ju informoval, ale s touto odpoveďou sa neuspokojila.

„Môžete mi povedať o tom viacej?“ doktor sa od nej pohol, pretože mal naponáhlo, ale keď ho požiadala, vrátil sa k nej.

„Pacient utrpel poranenia brušnej dutiny a bol zasiahnutý do oblasti pod kľúčnou kosťou. Nebude to mať vážne následky, len si ho tu musíme nechať na pozorovanie zopár dní. Nebolo to natoľko vážne, aby sme ho umiestnili na intenzívnu starostlivosť, tak som dal povolenie na prevoz do lôžkovej časti,“ odľahlo jej, chcela sa ešte niečo opýtať, ale on ju prerušil.

„Aby všetko dobre dopadlo a aby neboli komplikácie, neodporúčam návštevy. Príďte zajtra!“ odporučil jej a znova sa pohol. Zuzana sa za ním otočila a doktor si ešte na niečo spomenul a obrátil sa k nej.

„Vy ste jeho dcéra predpokladám.“

„Áno som, prečo?“

„Pýtali sa na neho aj policajti, ktorí chcú spraviť výsluch. Dohodnite sa s nimi tak, aby ste prišli spoločne, pretože časté návštevy počas celého dňa by nemuseli mať dobrý vplyv na pacienta,“ naznačila mu, že rozumie a doktor tento raz skutočne odišiel a stratil sa za presklenými dverami. No fasa. A teraz mám ísť ako na policajnú stanicu, či kde? Mudroško mi toto nepovedal... Udrela si rukou po čele a spomenula si, že ešte snáď budú policajti pri Sofii. Zišla do druhej budovy - do budovy A, na druhé poschodie a zastihla ich, ako práve nastupovali do výťahu. Oboznámila ich s tým, čo jej povedal doktor a jeden z policajtov jej oznámil, že prídu hodinu pred koncom návštevných hodín. Poskytol jej číslo, na ktoré sa mala v prípade nejasností ozvať. Bol to služobný mobil a Zuzana si vytočila číslo, aby ostalo v posledných volaných hovoroch. Na spodnom poschodí vystúpili a Zuzana vyšla za nimi, oddelila sa v hale, kde si sadla, oproti informáciám, do kresla. Tento raz si pripadala skutočne uvoľnene, pretože vedela, že situácia nie je taká vážna, ako sa na prvý pohľad zdalo. Teraz už len čakala, kým sa objaví Ema, aby mohli ísť spolu domov.

Kapitola sedemnásta - Návrat k prítomnosti

Netrvalo dlho a na Brunovom mobile začala hrať veselá melódia, ktorú sa Zuzana snažila čo najrýchlejšie vypnúť. Keď stíšila zvonenie, všimla si, že jej volala stará mama. S radosťou vyskočila na nohy a ponáhľala sa preč z nemocnice. Prestalo pršať a tak bez starostí vyšla po schodoch a uvidela známe auto. Chcela si k nej dopredu prisadnúť, ale všimla si, že spolu s ňou prišiel aj Anton.

„Ahojte!“ zaplesla za sebou dvere a Ema bez čakania vyštartovala.

„Ahoj!“ obaja sa jej naraz odzdravili a všimla si na sebe pohľad zo spätného zrkadla. Anton sa k nej natočil a zaujímal sa, či je všetko v poriadku.

„Ako sa to vezme. Otcovi nič vážne nie je, mama mi porodila bračeka a Alexander je tiež v pohode,“ zhrnula to všetko do jednej vety a nikto sa na nič nepýtal. Vedela, že čochvíľa to bude musieť prísť.

„Som skutočne rada, že aj napriek tomu všetkému voláš Sofiu svojou mamou,“ Ema ju pochválila a ponáhľala sa najrýchlejšie, ako sa len dalo, domov. Videla totiž na Zuzane, že aj ona je unavená a určite by bola rada aj niekde inde ako len v nemocnici.

„Pretože ona je moja mama!“ usmiala sa ňu do zrkadla a oznámila jej dôležitú informáciu.

„Dozvedela som sa, že Andrea ešte stále žije,“ odkašlala si a mierne trhlo autom, pretože Ema rýchlo pustila pri podraďovaní do zákruty spojku.

„To nemyslíš vážne?!“ preľaknuto sa pozrela na Antona a ten sa ju snažil upokojiť.

„Myslím! Mňa to tiež dosť prekvapilo. Andrea mala ževraj kopec spojencov, ktorí nás mali pripraviť o život a toto bol jeden zo záťahov, len sa akosi nepodaril,“ v skutočnosti to Zuzanu tešilo, že sa konečne zbavila ťažoby, ktorú Karol predstavoval. Ema po zvyšok cesty mlčala. Keď zahli na ich ulicu, Zuzana si všimla, že ich auto bolo na tom mieste, ako keď tam prvý krát od nehody prišla. Ema zastala tesne za auto a poprosila Antona, či by ho neposunul ďalej, aby mohla zaparkovať na príjazdovú cestu ku garáži.

„No myslím, že to nebude možné, pretože ja kľúče nemám,“ oznámil jej a s otvorenými dlaňami sa obrátil na Zuzanu. Vystúpila z auta a napadlo jej, žeby možno mohli byť v schránke. No mýlila sa, pretože okrem reklamných novín tam nič iné nebolo. Pokrčila plecami, čím dala znak Eme, ktorá vypla motor a spolu s Antonom vystúpili. Ema obišla auto a pokrútila hlavou, keď si všimla doškriabanú strechu automobilu a na dverách spolujazdca krvavé stopy, ktoré sa ťahali až k zemi. Zaistila auto a pohla sa za Zuzanou, ktorá s náručím plným novín postupovala do domu. Vtisla Antonovi do ruky kľúče od dverí a ten jej otvoril.

„Puky môj!“ zvolala a zhodila noviny na skrinku pri dverách a zobrala si ho na ruky.

„Puky?“ Ema s Antonom sa na ňu prekvapene pozreli a Zuzana im vysvetlila odkiaľ ho má.

„Pôjdeme vonka, pretože aj tebe to padne dobre! Čo povieš?“ odpoveďou na otázku bolo zavrtenie chvostíkom. Keď sa chystala otvoriť dvere, zazvonil v obývačke na konferenčnom stolíku telefón - pevná linka.

„Tak, asi si budeš musieť počkať!“ postrapatila mu malú chlpatú hlavu a zodvihla hovor.

„Prosím?“ Ema očakávala, kto to je a upokojila sa, keď jej Zuzana naznačila, že je všetko OK.

„Ondro? Ty si sa ako dostal k tomuto číslu?“ telefonát ju prekvapil a sadla si na sedačku. Zakryla si mikrofón a poprosila Emu, či by nešla s Pukym von.

„Jasné, idem! Ty to budeš mať asi na dlhšie,“ prikývla jej a Ema sa vybrala von. Anton mieril do kuchyne, aby pripravil čaj a pre seba kávu.

„Nepočúvala som ťa, prepáč!“ ospravedlnila sa a vo vnútri sa jej rozhostilo príjemné teplo, ktoré jej spôsobil jej kamarát obyčajným telefonátom.

„No tak teda,“ rozopla zips na bunde, „ako si sa dostal k tomuto číslu?“ vyzliekala si ju a prechytila si telefón do druhej ruky.

„Veľmi jednoducho. Pozrel som si najznámejší telefónny zoznam a našiel som ťa tam. Teda tvojho otca.“

„A ako vieš, ako sa volám na priezvisko?“ začudovala sa a Ondrej sa znova zasmial.

„Prezradil mi to raz dávno Alexander. A ako sa má on?“

„No má sa... Oddychuje!“ tento raz sa zasmiala ona a vybehla po schodoch do svojej izby, kde mala svoje súkromie. Postavila sa k oknu a pozerala ako Ema venčila psa.

„Vieš, že si ma poriadne prekvapil? Nečakala som, že sa ozveš práve ty,“ posadila sa na posteľ a v hlave si premietla všetky spoločné cesty autobusom a aj konflikt, ktorý sa stal v bare, keď jej navrhoval, aby sa s Alexandrom vyspala.

„Tak o to mi práve išlo. Mal som toho v poslednej dobe strašne veľa a tak som sa ti nemohol ozvať a.“

„Mal si toho strašne veľa za viacej ako pol roka, chápem,“ skočila mu do reči a Ondrej sa posťažoval.

„Musel som odísť zo Slovenska do Čiech, pretože môj osobný život smeroval do tých najzadnejších častí tela a práca tiež. V podstate, tu mi je lepšie,“ vytiahol aj nejakú kladnú stránku a vrátila sa myšlienkami v časoch, kedy sa kvôli tomu, že bez rozlúčky odišiel, trápila.

„Hm, aj si lepšie urobil si myslím, ja s Alexandrom čoskoro odídeme do Berlína,“

„Do Berlína? K tým kap,“ náhle ho prerušila. „Dobre, dobre, poznám tvoj názor na krajiny bývalých režimov, ale aspoň raz by si mohol počúvať,“ znova mu skočila do reči a k slovu sa predral on.

„Vravela si s Alexandrom? Tak nakoniec si s ním skončila v posteli?“ podpichol ju a zasmial sa smiechom, ktorý jej vždy po ich spoločnom stretnutí rezonoval v hlave.

„Nie, neskončila som s ním v posteli, ale za to, som zistila, že teba zmena prostredia vôbec nezmenila, pretože si ma doberáš stále ako si si ma doberal kedysi,“ pri tejto spomienke sa musela zasmiať a Ondrej jej povedal, že aj jemu chýba veľa vecí a ľudí, ktorí sú na Slovensku.

„No áno. Nakoniec to dopadlo tak, že s Dominikom som to ukončila. Lepšie povedané náš vzťah sa skončil akosi sám.“

„Akosi sám?“ z jeho hlasu bola počuť zmätenie.

„Dominik sa nevedel rozhodnúť medzi mnou a Kamilou a trošku ma v autobuse obťažoval. Povedala som mu, že o nich dvoch nechcem počuť, zodvihol sa, vybehol z autobusu a spoza sa vynorila auto, ktoré ho nabralo na kapotu.“

„Au! To muselo teda poriadne bolieť! Ale chlapec aspoň z tej lásky vytriezvel,“ znova sa zasmial.

„No neviem či sa to dá tak povedať. Ale jednoducho, keď ležal v nemocnici, rozhodla som sa to všetko ukončiť, dať veci na pravú mieru, no akosi ma poslal sám preč, že nechce o mne už počuť a tým pádom sa to ukončilo akosi samo, s jeho pričinením,“ ľahla si na posteľ a pokračovala. Ondrej pozorne počúval.

„A nakoniec to zašlo tak ďaleko, že sa ma snažil znova dostať, no to dopadlo ešte horšie ako zrazením auta,“ trošku posmutnela a Ondrej s napätím očakával, čo sa stalo. „Ukončil svoj život skokom pod vlak. Takže tak si tu ja žijem.“

„Uff, to je fakt brutálne! Čo všetko sa zmení, keď odídem z Banskej Bystrice, čo?“ nadhodil ironicky a musela sa tomu usmiať, pretože bola rada, že ho po dlhšom čase počula.

„A ty? Ako si tam žiješ? Čo tam vlastne stváraš?“ vyzvedala a tento raz sa karta obrátila a on jej musel povedať, čo bolo v skutočnosti za jeho odchodom preč. Bola to rodina, práca a priznal sa jej, že sa mu neodchádzalo ľahko. Mal na pláne sa ozvať, no vždy mu do toho niečo prišlo. Pomaly sa dostával k podstate toho, prečo práve Česká republika.

Vonku sa stmievalo a Ema bola pripravená na návrat so psom domov. Obzerala sa okolo seba a v okne oproti ich domu si všimla jedného z bratov Dorotovičovcov. Zamávala mu na pozdrav, a čuduj sa svete Tomáš odkýval. Zbežne sa pozrela do poštovej schránky a vo vrecku jej začal vibrovať mobil. Zastavila sa a obrátila sa smerom k autám, čo boli odstavené na chodníku. Poobzerala sa okolo seba a kým mala mobil vo vrecku, pozrela, kto jej volal. Na displeji sa objavilo neznáme zahraničné číslo.

„Prosím?“ pokojne sa opýtala a na druhej strane začula slabé zapraskanie statickej elektriny.

„Ahoj, Ema!“ ozval sa hrubý mužský hlas a zovrelo jej žalúdok, pretože presne vedela o koho sa jedná.

„Čo chceš?“ takmer vykríkla, ale uvedomila si, že sa nachádza na ulici a chytila sa za ústa. Puky na ňu pozeral a vrtel chvostíkom. Spokojne si vedľa nej sadol a obzeral sa naokolo.

„Ja absolútne nič nechcem. Dosiahol som už všetko, čo som potreboval a oznamujem to aj tebe,“ povedal Viktor, ktorý sa viezol asi najskôr vo vlaku alebo v aute.

„A čo s tým ako mám ja, že si dosiahol všetko, čo si chcel?“ nespokojne sa spýtala a posadila sa na chladnú lavičku pred domom.

„Volám ti len preto, aby si vedela, že Andrea vám už dá pokoj. Teraz, keď mám jej peniaze,“ Ema mu skočila do reči. „Chceš povedať hádam, naše peniaze nie?!“ pevnejšie zovrela telefón.

„Ako sa to vezme. Môžem povedať, že sú to aj vaše peniaze, no po tom, čo Andrea zomrela, mám už aj jej peniaze a odchádzam ďaleko, takže ma nemusíš hľadať,“ ostala po tejto informácií ticho, pretože tomu akosi nerozumela. Po krátkom mlčaní oboch strán prehovorila.

„Mám ti veriť, že Andrea umrela? Myslíš, že je to dôveryhodné od človeka, čo bol s ňou spojený a ešte k tomu, ak ona nafingovala vlastnú smrť?“ nebola presvedčená o tom, že hovorí pravdu.

„Myslím, že tento raz, by si mi mala veriť. Videl som osobne, ako spadla do bazénu a nejavila známky života. Klesala a klesala a klesala. Ku dnu!“ trhlo ňou, keď jej zakričal poslednú vetu do ucha a z jeho sa jej obrátil žalúdok.

„Si beštia!“

„Ale no tak! Tak o mne nehovor, prosím,“ snažil sa ju upokojiť a Ema zvýšila hlas.

„A ako mám o tebe hovoriť? Zobral si z rodinného podniku Sofiiných rodičov peniaze, živil si z nich svoju podarenú dcéru Andreu a Karola, tak čo sa dá o tebe iné povedať?“ snažila sa hovoriť zreteľne, ale zároveň tak, aby nevzbudila vo svojom okolí pozornosť.

„Ja nehovorím, že to nie je pravda. Ale uvedom si, prečo ti asi tak volám,“ zarazila sa.

„Nerozumiem,“ Viktor nespokojne odfrkol a usrkol si z pohára.

„Volám ti preto, pretože chcem mať s vašou rodinou pokoj! Mám toľko peňazí, že si to budem dostatočne dlho užívať. Všetko boli plány Andrei, tak mňa do toho nezaťahuj. Okrem toho, ja som ju nikdy nemal v láske a tak aj skončila,“ musela sa tomu zasmiať, pretože sa hral na ešte väčšieho anjela akým v skutočnosti ani nebol.

„Ale je tu aj jedna pozitívna informácia.“

„Aká?“ vyzvedala hneď ako dopovedal vetu.

„Alexander dostane peniaze po Karolovi, keďže mám informácie, že sa dostal do nemocnice a najskôr bude uvažovať ako sa odtiaľ dostať. Bude mu asi jedno, akým spôsobom, hlavne aby unikol policajtom. Peniaze by dostal aj po svojej macoche Andrei, ale bohužiaľ, Francúzko je Francúzko,“ strácala sa v toľkých informáciách

„Ako myslíš, že po jeho macoche?“

„Jaj, ty o tom zjavne nevieš,“ zasmial sa a Emu to vystrašilo.

„Po tom, ako nafingovala Andrea svoju vlastnú smrť, zaniklo manželstvo medzi Brunom a Andreou a tak si v pokoji mohla v Marseille vziať za muža Karola. Áno, boli manželia. Aj keď to neradi priznávali a hrali sa len na milencov,“ vzalo jej to práve nadýchnutý vzduch a zamyslela sa nad tým, aký bol Karol skazený človek. Viktor pokračoval, „Volám ti aj z toho dôvodu, pretože som priateľský k ostatným ľudom,“ Ema sa schuti zasmiala. „Ty dnes sršíš humorom počúvaj,“ Viktor túto poznámku prehliadol.

„Môžeš byť rada, že som sa ti ozval. Chcem ti povedať, už len toľko, že mňa už neuvidíte a mala by si dohliadnuť na Bruna, pretože ako je známe, Andrea sfalšovala pomocou známosti v nemocnici úmrtné listy. Je tam navyše aj Karol. Takže by som sa porozhliadol po okolí a dal si pozor na doktorov. Nič nie je také, ako sa na prvý pohľad zdá, to si pamätaj. Hastala Vista!“ hurónsky sa zasmial a hovor medzi nimi skončil.

„Ako to myslíš? Ako vieš, že je v nemocnici? Haló!“ kričala do hluchého telefónu a rýchlo vstala z lavičky. Naznačila Pukymu, aby išiel domov. Poslúchol ju a v momente boli doma.

„Takže takto. Krásne!“ Zuzana sa schuti po dlhšom čase zasmiala a spolu s Ondrejom sa smiali ešte hodnú chvíľku.

„Takže tak!“ dodal Ondrej a Zuzana na to nadviazala.

„Takže tak sa všetko vyvíjalo po tom, ako si odišiel. Ale ja som rada, že si sa ozval, po dlhšom čase som ťa konečne počula, viem, že si v poriadku a to ma teší,“ znova sa posadila na posteli.

„Neplánuješ príchod na Slovensko?“

„Hm, to ti neviem povedať. Skôr plánujem príchod do Poľska ako na rodnú hrudu,“ vybuchla do smiechu.

„Aký si poetický.“

„No a?“ snažil sa prehliadnuť so smiechom jej poznámku. „Nepredpokladám, že sa u vás objavím,“ bolo počuť, že jeho hlas posmutnel, pretože ako jej vravel, bolo mu dosť ľúto za robotou, ktorú robil.

„Tak v tom prípade sa viacej asi neuvidíme. Do Nemecka určite neprídeš, takže ostáva jedine čakať, že sa mi zasa po nejakom polroku ozveš, keď si na mňa spomenieš,“ podpichla ho a Ondrej ju prekvapil.

„No ale prišiel by som ťa pozrieť do Nemecka jedine vtedy, ak by si mala nachystanú Rumbu a kofolu,“ pri tejto predstave sa pousmiala, ale bolo jej ľúto, že sa s ním už neuvidí.

„No škoda, fakt ma to mrzí. Bolo by to fajn,“ pohľad upriamila na dvere izby, na ktoré zaklopala Ema.

„Poď dnu!“ zakričala jej a Ondrej sa pomaly lúčil.

„Tak sa mi teda ozvi, mám aj nové číslo, tak si ho niekam zaznač,“ nahla sa do šuplíka nočného stolíka a vytiahla pero, papier a napísala si na kolene číslo, ktoré jej diktoval.

„Ďakujem! Ja ti napíšem SMS - ku s mojim číslom, keď si kúpim nový mobil a kartu,“ Ondrej sa zasmial jej príbehu, ktorý mu stihla povedať. Ema ju nervózne poklepala po nohe.

„Budem končiť. Tak sa maj teda fajn a dúfam, že sa ozveš skôr ako o pol roka!“ prikázala mu a Ondrej jej oponoval.

„Jasné, tak cirka za päť mesiacov bude stačiť?“ rozosmial sa a znova sa mu podarilo stiahnuť so sebou aj ju.

„Rob si srandu,“ posmutnela, keď ju pozdravil a vypol hovor.

„Ahoj,“ povedala do obsadzovacieho tónu a položila telefón na vankúš. Pozrela sa na starú mamu, ktorá mala v očiach obavy.

„Myslím, že budeme musieť ísť do nemocnice skôr, pretože sa vyskytol menší problém,“ zmeravela, rýchlo vstala a nasledovala Emu, ktorá išla do auta.

„Zavolaj radšej tých svojich detektívov, aby prišli tiež,“ ničomu nerozumela, ale aj tak vytočila posledné volané čísla v Brunovom mobile.

Bruno ležal na posteli so zatvorenými očami a vnímal, ako pípal prístroj na ktorý bol pripojený. Všimol si, že má pravidelný tep a to ho upokojilo. Nevedel totiž, ako sa to všetko v tej rýchlosti zomlelo a jediné, čo ho utešovalo, bol zvuk prístroja, ktorý symbolizoval, že žije. Pripadalo mu to trošku zvrátené. Pomaly otvoril oči a nad sebou videl svetlo, ktoré sa mu zlialo do jednej veľkej machule. Obzrel sa na stranu a kontrolky všetkých prístrojov mal zmiešané dohromady a znova zavrel oči. Takto sa to opakovala niekoľko krát a pri ruke nahmatal zariadenie, ktorým mohol privolať sestričku. Po chvíľke ako stlačil tlačidlo sa objavila vo dverách sestra, ktorá mu bola odniekiaľ známa. Ešte jej poriadne nevidel do tváre a požiadal ju, aby stlmila svetlo.

„Je skvelé, že ste sa tak rýchlo prebrali!“ potľapkala ho po zdravom ramene a Bruno sa k nej natočil. Znova ležal na lôžku a hlavou mu prešla myšlienka o každom z jeho rodiny.

„Viete,“ zakašľal a stehy v bruchu ho trošku zaboleli, „že pred niekoľkými rokmi som ležal tiež na lôžku a premýšľal som, čo je s mojou rodinou?“ sestrička sa na neho usmial a pokývala hlavou.

„Áno viem,“ pretrel si zdravou rukou oči a zapozeral sa sestričke do tváre.

„Neboli ste takto náhodou pri mne práve vy, keď som tu ležal prvý krát?“ zrak sa mu už úplne vrátil a Rozália pritakala.

„Bola som to ja,“ z podnosu, ktorý so sebou doniesla si vzala striekačku a z obalu vytiahla ihlu.

„Nevoláte sa náhodou Renáta?“ odkašľal si a Rozália sa zasmiala.

„Skoro ste sa trafili, volám sa ale Rozália,“ všimol si jej menovku a oprel si hlavu o vankúš.

„Viete o tom, že ste fakt pekný muž?“ prešla mu ihlou po tvári a vydesilo ho to. Prudko otvoril oči. Prekvapene sa na ňu pozrel a nemal chuť odpovedať na ironické poznámky.

„Len škoda, že máte skazené vnútro. Nedovoliť niekomu, aby vídal svoju dcéru, podviesť manželku, to chce odvahu“ nadýchol sa a išiel sa opýtať, odkiaľ to vie a Rozália nabrala do striekačky vzduch a prikladala ju k infúznej hadičke, ktorou pacient dostával potrebné lieky. Na chvíľku zastala a do izby práve včas vkročil doktor, ktorý ju stiahol k prípadu muža, ktorý sa na vyššom poschodí obesil. Bruno mal pripravenú otázku, no keď položila striekačku na podnos zmeravel. Nevládal sa postaviť a hlava sa mu točila ako v časoch, keď užíval množstvo alkoholu. Nechcel sa zmieriť s tým, že sa ho mala takýmto spôsobom zbaviť a prestávam logicky uvažovať nad tým, ako je možné, že o ňom vedela. Snažil sa dostať z postele, strhol si z ruky hadičku s infúziou a pocítil na ruke pramienok krvi, ktorý sa objavil pri drobnej rane po vpichu ihly. Bol pripojený na prístroj a rýchlosť pípania prístroja sa neustále zvyšovala, keď sa znova rozrazili dvere. Keď udreli o stenu prilákali jeho pozornosť a všimol si, že vo dverách sa objavili policajti, nasledovaní Zuzanou a Emou. Svaly na tele sa mu uvoľnili a s úľavou sa oprel späť o vankúš za chrbtom.

„Zavolajte rýchlo doktora,“ Ema prikázala jednému z policajtov, keď videla, že mu z ruky vytekala krv.

„Ničoho sa nedotýkajte!“ prikázal jej policajt, keď si všimol injekčnú striekačku na podnose.

Popri nich sa už predral doktor aj s vrchnou sestrou a prikázal im, aby vyšli von. Ema v rýchlosti pohladila Bruna po tvári a zachytila jeho vetu o tom, že sestrička ktorá bola pri ňom sa stratila s doktorom. Ťahala Zuzanu von a na chodbe vznikol chaos, pretože všetci sa ponáhľali na vyššie poschodie k mužovi, ktorý visel cez zábradlie balkóna na posteľnej obliečke. Ema začula vo vysielačke policajta, ktorý bol s nimi, že žiadali o posilu, pretože sa jednalo o kontrolovaného pacienta.

Doktor medzičasom odokryl Bruna, nadvihol mu tričko a skontroloval stehy, ktoré držali pohromade. Priložil mu na poranenú ruku obväz a odstránil zvyškovú krv. Poranenie nebolo natoľko vážne, aby mu po vytrhnutej hadičke museli zašívať ruku. Sestrička priložila na ranu obväz a tlakovým obväzom ho previazala. Doktor počúval stetoskopom ozveny srdca a zhodnotil, že všetko je v poriadku a pacient sa stabilizuje. Pozrel sa ešte v rýchlosti na rameno a stiahol mu tričko späť a zakryl ho perinou.

„Rátajte s tým, že za chvíľku sem príde sestrička a vymení vám posteľnú bielizeň,“ informoval ho a Bruno sa ho opýtal, či môže návšteva vojsť dnu.

„Je po návštevných hodinách, môžu prísť zajtra, si myslím,“ upozornil ho ale Bruno protestoval.

„Prosím, na chvíľu! Je to dôležité!“ pozeral na neho a mračil sa. Doktor uvažoval a nakoniec to dovolil.

„V poriadku, máte na to päť minút. Sestrička tu ostane,“ Bruno bol vďačný aspoň za to málo.

„Oci!“ Zuzana sa k nemu rozbehla a opatrne ho objala a pobozkala na tvár. Bola šťastná, že sa mu nič nestalo a keď videla, že je v poriadku, aspoň kúsok sa ukľudnila.

„V nemocnici sme častejšie ako doma ako sa mi tak zdá,“ zavtipkoval a silnejšie ho objala a pohladila po ruke.

„Som rada, že ti nič nie je,“ vedľa Zuzany sa postavila Ema a sestrička sa ho opýtala, či nechce niečo na pitie. Odmietol a tak odišla aj napriek tomu, že jej doktor prikázal aby ostala. Nechcela ich rušiť pri ich súkromných záležitostiach.

„Obávam sa, že sestrička, ktorá tu pri mne bola a kvôli ktorej som sa chcel dostať preč má čosi spoločné s Karolom. Všimol som si to, keď sa mi snažila podať vzduchovú záchranu a vpichnúť mi injekciu so vzduchom,“ Eme prebehol po chrbte mráz a Zuzana zvážnela. V momente sa Ema vytratila a smerovala na poschodie, odkiaľ prichádzal ruch.

„Kam zasa zmizla?“ v poslednom čase už nerozumel jej správaniu, vedel však že sa dočká vysvetlenia.

„Ako sa máš, slniečko?“ pozrel láskavým pohľadom na Zuzanu a poranenou rukou jej prešiel po vlasoch.

„Ja sa mám fajn, keď viem, že je všetko v poriadku. Sofia ti porodila synčeka, Alexander je v poriadku a ty budeš tiež, uvidíš,“ z oka jej vypadli slzy Brunovi na tvár a rýchlo mu ich utrela.

„Tak ja mám syna,“ nenachádzal slová a zavrel oči, pretože si predstavoval malý prírastok a Sofiu, ktorá ho držala v náručí.

„A Alexovi je čo?“ otvoril oči a videl, ako Zuzana nad tým mávla rukou.

„To je na dlhšie vysvetľovanie. Stalo sa toho strašne veľa za tento deň, že sa mi nechce ani veriť, že to bol obyčajný jeden deň a nie dlhý týždeň,“ položila si hlavu na vankúš vedľa jeho hlavy a chcel ju objať, no nepodarilo sa mu to kvôli ramenu. Po chvíľke, ako vedľa seba ležali a započúvali sa do ruchu na chodbe, do izby vbehla Ema s prestrašeným výrazom, ktorým nakazila aj ich dvoch.

„Čo sa tam deje?“ Zuzana spanikárila a Bruno spozornel.

„Ten prípad, ktorý riešili dve poschodia vyššie, bol Karol,“ pri vyslovení jeho mena všetci nadobudli drsnejšie kontúry tváre. „Hovorím bol, pretože sa obesil,“ Ema zopäla ruky a pozrela do zeme. Napätie sa v jednom momente dalo krájať, ale vo vzduchu sa okrem nemocničného ozónu vznášala aj úľava, ktorá sadla na prítomných v izbe. Nepotrebovali viac slov na vysvetlenie situácie, vedeli, že Karol si to zaslúžil a tak to malo byť. Počas tichej, takmer pietnej situácie vošiel do izby iný policajt a oznámil Brunovi, že potrebuje s ním prebrať pár veci.

„V poriadku. Som pripravený vypovedať,“ Bruno bol zmierený s tým, že ešte bude musieť dosť veľa rozprávať a zrak mu znova padol na Zuzanu, ktorá sa pristavila pri Eme.

„Mám taký pocit,“ Bruno si odkašľal, „že v nemocnici je ešte jeden človek, ktorý je Karolovi blízky.“

„Ako to myslíte?“ policajt zvážnel a bol pripravený zasiahnuť.

„Sestrička, ktorá bola privolaná k prípadu muža, ktorý sa obesil prišla s tamtou striekačkou,“ hlavou mu naznačil, aby sa pozrel na nočný stolík a policajt si pohľadom prezrel lekársky nástroj. Podal inštrukcie do vysielačky a požiadal, aby sa kolegovia, ktorí mali na starosti jeho prípad dostavili do jeho izby. Vyšiel bez slova z miestnosti a prievan za ním zaplesol dvere. Ema vykukla pred izbu a videla, že policajt tam stále postával. Ako zatvárala dvere, začula, že Bruno mal na Zuzanu ešte nevyriešenú otázku.

„A čo to bolo s tým zahraničím?“ Zuzana sa zamyslela na čo myslí, ale potom jej doplo. Ťažko si vzdychla a prehltla hrču, ktorá jej zastala po všetkom v krku.

„Rozhodla som sa odísť spolu s kapelou a Alexandrom do Berlína, pretože ten pán, ktorý mi mal akože niečo urobiť, bol manager z Nemecka a ponúkol mi tam miesto,“ Bruno jej stisol ruku a nechcel veriť tomu, čo hovorí.

„Nemôžeš ale len tak odísť,“ znepokojilo ho to a pípanie prístroja sa zrýchlilo.

„Oci, neboj sa. Budeš mať pri sebe Sofiu, maličkého a sľubujem ti, že neodídem skôr, kým sa nevrátiš domov,“ z očí jej znova vyšli slzy a Ema sa o jej odchode dozvedela tiež len prvý krát. Chcel niečo povedať, ale Ema ho zastavila.

„Ja ju chápem. Po tom všetko, čo sa udialo má príležitosť robiť to, čo ju baví, tak jej v tom nebráň. Má viac ako tisíc podnetov a dôvodov na to, aby odtiaľto odišla,“ upokojila ho a prešla mu rukou po vlasoch, ktoré nemali taký tvar ako inokedy. Ťažko si vzdychol a nakoniec pripustil, že má Ema pravdu.

Ešte chvíľku spolu pobudli, Ema ho oboznámila s vecami, ktoré sa dozvedela od Viktora a Bruno bol v poradí tretia osoba, ktorej sa uľavilo, keď zistil, že všetko zlé sa skončilo. Teraz sa chcel hlavne zamerať na výchovu malého syna, ktorého mu Sofia porodila a na to, aby sa už nikdy nezopakovalo to, čo v posledných dňoch prežili. Zuzana spolu s Emou boli nútené odísť domov, pretože Zuzana nemohla navštíviť ani Alexandra a ani Sofiu, keďže bolo dávno po návštevných hodinách a policajti, ktorí ho chceli vypočuť zabrali ich miesta.

V Brunovej izbe sedeli dvaja policajti, ktorí viedli vyšetrovanie ich prípadu a asi po polhodinovom rozhovore skonštatovali, že išlo najskôr o pomstu zo strany Andrei, ktorá ale podľa Eminych informácií tento krát skutočne zomrela. Od tej chvíle, ako sa v izbe objavila sestrička a nevedno akoby to bolo skončilo, posilnili ich ochranu a postavili pred Brunove, Sofiine a Alexandrove dvere izby policajtov, aby dohliadli na situáciu, kým sa všetci traja nedostanú domov.

Všetci vedeli, že ešte sa to bude dosť dlho naťahovať, ale nedalo sa tomu vyhnúť. Prežili si peklo, no vedeli, že všetko sa skončilo. Nebolo koho potrestať, dalo sa povedať, že všetci sa potrestali sami. Bruno si začal uvedomovať, že peniaze majú skutočne svoju moc a dá sa podplatiť každý, kto nemá svoje vlastne svedomie. Karol vystupoval ako veľmi labilná osoba, ktorá nechala sebou manipulovať a nakoniec na to doplatil. Všetci v Zuzaninej rodine vedeli, čo ich rodine vykonal, na brali na to stále ohľadom, pretože Karol bol stále Alexandrov otec.

Zuzana na druhý deň navštívila všetkých troch a oboznámila každého o tom, čo sa im stalo. Alexandra smrť otca prekvapila, zarmútila, no pocítil istým spôsobom úľavu a Sofia? Počítala s tým, že to neobíde bez obetí v ich rodine. Nakoniec tušila správne. Jej nevlastná sestra na to doplatila smrťou, manžel, ktorého nikdy nemilovala sa zabil a nestávalo jej nič iné, iba sa nad tým pousmiať. Usmievala sa z toho dôvodu, pretože vedela, že na každého zlého človeka raz príde. Ak sa o to nepostarajú iní, svoju silu ukáže sám život, ktorý vie mnohokrát narobiť poriadne zmätky. Sami si to koniec koncov overili. Za celý čas si zvykla mať srdce z kameňa a zaradiť minulosť, tak kam patrila. Do spomienok.

Zuzana sedela na kraji Alexandrovej postele a zdôverovala sa mu, že jej začínajú nemocnice liezť poriadne na nervy. Spoza záclony k nim prenikalo jesenné slnko a mala konečne dobrú náladu a úsmev na tvári.

„Ale keby sme sa neboli stretli tu v nemocnici, tak by sme nikdy spolu neboli,“ Alexander sa na ňu zadíval a dala mu za pravdu.

„To máš pravdu. V niektorých prípadoch vie nemocnica robiť poriadne zázraky. To nie len doktori,“ posadila sa vedľa neho, pretože sedel opretý o vankúš a listoval si v časopise. Vytrhla mu ho z ruky a spýtala sa, čo bude ohľadom ich kapely.

„Rozmýšľal si nad tým?“

„Rozmýšľal a prišiel som na to, že to bude asi najlepší nápad,“ nechcela veriť vlastným ušiam a musela sa na to postaviť. Chvíľku chodila zo strany na stranu a Alexander ju pozoroval.

„Čo sa ti robí?“ naznačil jej aby sa posadila a miesto toho si na neho sadla obkročmo.

„Prosím ťa! Sme predsa v nemocnici,“ pozrel sa smerom ku dverám a silno ho pobozkala.

„Ďakujem ti! Rozprával si sa o tom aj s chalanmi?“ spýtala sa ho zásadnú otázku.

„Ešte nie, ale predpokladám, že ich bude jednoduché prehovoriť. Nechodia na výšku, nemajú žiadne zamestnanie, tak bude ľahké im dohovoriť, že tam si zarobia viacej,“ naznačil jej aby sa vedľa neho radšej posadila a Zuzana ho poslúchla.

„Vlastne. Môžeme tie naše začiatky zaplatiť z tých peňazí, čo mi ostali po otcovi. Dostanem jeho poistku, poviem starému otcovi, či by bol problém, keby predal svoj byt a nasťahoval sa do nášho domu a peniaze z predaja použijeme na veci spojené s vybavením pobytu v Berlíne,“ mierne sa pousmial aj pri myšlienke trezora, ktorý mal Karol vo svojej spálni. Začalo sa jej to pozdávať.

„Ale ja nechcem, aby si si myslel, že ťa nútim, alebo chcem využiť,“ s odporom sa na ňu pozrel a rýchlo svoj postoj k nej zmenil.

„Tvárim sa, že som toto nepočul. Ide o našu budúcnosť a ja chcem s tebou ostať, nech sa deje, čo sa deje!“ vysvetlil jej to a na chvíľku sa zahanbila.

„Fakt by si so mnou ostal?“

„Znova som nič nepočul,“ tváril sa urazene, zapchával si uši, ale rýchlo ho to prešlo, keď mu povedala, že má súrodenca.

„Skutočne?“ natešene ju objal a zarazil sa.

„A teraz je to vlastne koho brat?“ zasmial sa a znova sa vedľa neho natlačila.

„Predsa nás oboch.“

„Tak to teda beriem,“ uštipol ju do líca a vrátila sa k prechádzajúcej téme.

„Oboznámim s tým aj rodičov. Teda otcovi som už o tom povedala, ale Sofia o tom ešte nevie. Poviem jej to, až keď príde domov. Bude to aj pre mňa ťažké, ale dúfam, že to nejako zvládneme,“ posmutnela a Alexander sa na ňu pozrel pohľadom, ktorý ju hneď vzpružil. Keď už odchádzala, aby stihla pozrieť Sofiu, zastavila sa pri dverách.

„Volal Ondro. Mám ťa pozdraviť,“ žmurkla na neho a trošku ho to prekvapilo.

„Má sa fajn a keď bude mať príležitosť, znova sa ozve.“

„Hej, asi tak o polroka, čo?“ zasmial sa a Zuzana to potvrdila.

„Ako dobre ho poznáme,“ rýchlo sa k nemu vrátila, aby ho na rozlúčku pobozkala a vytratila sa za Sofiou.

„A mne sa ani neozve,“ povedal si sám pre seba a načiahol sa za časopisom, ktorý mu Zuzana zhabala.

O dva dni neskôr pobehovalo Brunove „slniečko“ s vysávačom po izbe, ktorú pripravovala spolu s Emou pre malého a každú chvíľku sa pozerala z okna, či starká nepriviezla domov Sofiu z nemocnice. Spokojná sama so sebou odtiahla vysávač pred izby a prešla na koniec chodby. Všimla si, že Emino auto prišlo pred dom a bez váhania sa rozbehla za nimi. Dvere na dome sa rozleteli a bežala k Sofii a malému. Puky bežal za ňou von. Sofia ju silno objala a keď brala zo zadného sedadla malého, Zuzana sa ho nevedela nabažiť.

„Aký je chutný!“ rozplývala sa a zobrala si na ruky Pukyho, aby sa pozrel aj on. Maličký spal v prenosnej postieľke a Zuzana jej pomohla s vecami, ktoré si niesla z nemocnice domov.

„Spolu so starkou sme pripravili pre malého izbu,“ zažiarili jej oči a Sofiu ju voľnou rukou pohladila po chrbte.

„Ste zlaté!“ usmiala sa na dieťatko a spolu prešli do domu.

„Bola som za Brunom,“ opatrne položila postieľku na zem a vyzúvala sa. „Rozprávali sme sa o tom, ako sa bude maličký volať,“ Zuzana sa už nevedela dočkať.

„Zhodli sme sa na tom, že sa bude volať Karol,“ úsmev ju rýchlo prešiel a nekontrolovane otvorila ústa.

„To snáď nemyslíte vážne? Vám čo podávali v tej nemocnici za omamné látky?“ nevychádzala z údivu a Sofia to na ňu hodnú chvíľku hrala. Zrazu sa rozosmiala.

„Dala si sa nachytať. Určite by som mu také meno nedala. Bude sa volať Viliam po mojom ockovi,“ vybrala ho z prenosnej postieľky a zobrala si ho opatrne na ruky, pretože sa začal preberať a mrnkal.

„Keby si ho nemala na rukách, tak by som ťa udrela do pleca,“ poriadne sa jej uľavilo a Sofia ju poprosila, aby jej pomohla s vecami a preniesla ich do izby. Vyšli po schodoch do presvetlenej izbičky malého Zuzaninho bračeka a Sofia ho jemne položila do drevenej postieľky, ktorú mali ešte po Zuzane.

„Mami?“ oprela sa o zábradlie na postieľke a Sofia na ňu upriamila pohľad.

„Áno?“ nahla sa k Viliamovi a pobozkala ho na čelo a prikryla dečkou, ktorú mu darovala Zuzana. Tá bola jej najobľúbenejšia. Malý rozhadzoval nožičkami a pokojne ležal.

„S Alexandrom sme sa rozhodli, že odídeme do toho Berlína, čo som ti spomínala,“ Sofia verila, že k tomu nedôjde, ale nemohla jej v tom brániť.

„Vieš, Zuzanka,“ postavila s oproti nej a naprávala jej vlasy. „Je to vaše rozhodnutie a ja ti v tom brániť ani nemôžem, pretože si už dospelá,“ Zuzana videla v jej očiach pochopenie a bola jej za to tisíckrát povďačná.

„Ocko sa s tým bude asi ťažšie zmierovať,“ pozrela sa do postieľky, „ale tak som sa rozhodla, pretože cítim, že tu nemôžem po tom všetkom, čo sa stalo, ostať. Zomrel tu Dominik, žije tu Kamila a všetky miesta mi to budú pripomínať. Toto mesto milujem, ale také ponuky sa neodmietajú. Budem konečne robiť to čo ma baví, s tým s kým ma to baví. Splním si svoj detsky sen, byť speváčkou. Môžeš si byť istá, že na vás určite nezabudnem a bude vám volať každý jeden večer, až vám to bude liezť na nervy,“ rozosmiala sa a znova sa pozrela sa na spokojne zaspávajúceho Viliama.

„To by som ti ani neradila, aby si nevolala každý večer,“ pritisla si ju k sebe a poriadne silno ju objala.

„V pohode?“ Zuzana sa opýtala, keď sa doobjímali a videla, ako si utrela slzu.

„Je to v pohode, ale ako vravím, nič proti tomu nezmôžem. Mám ťa skutočne rada, ako vlastnú dcéru a teraz ešte viac, keď viem, že Alexander bude s tebou šťastný. Aj keď si ho poriadne neužijem,“ behala prstom po zábradlí postieľky a Zuzana ju znova objala a pošepkala jej do ucha.

„Dúfam, že ma neobviňuješ z toho, že ti beriem Alexandra?“ Sofia ju od seba odtlačila a rýchlo jej to vytĺkla z hlavy.

„Samozrejme, že nie! S otcom máme plány, že budeme chodiť ku vám na dovolenky, tak sa pripravte,“ spoločne sa zasmiali na tej predstave a Zuzane až tak nereálne nepripadala.

„To si píš, že áno. Ešte krajšie by bolo, keby ste sa presťahovali za nami,“ navrhla jej, ale to už Sofia musela odmietnuť.

„Možno časom, keď malý vyrastie,“ Zuzana ho jemne uštipla do líca a samozrejme, že tomu rozumela. Pri tom, ako sa so Sofiou rozprávala, jej začínalo byť všetko ľúto a zvažovala, že nikam neodíde.

„O čom uvažuješ?“ nadvihla jej bradu a Zuzana sa na ňu pozrela smutnými očami.

„Uvažujem, že opustím mojich najbližších.“

„Raz by to aj tak muselo prísť, nevyčítaj si to, pretože nikam nepôjdeš, ako ťa poznám,“ usmiala sa na ňu a z jej pohľadu bolo jasné, že je za mnoho vecí, ktoré jej Sofia ponúkala, vďačná.

Prešiel týždeň od toho, ako prišla Sofia domov a doniesla so sebou aj malý prírastok v podobe brata Viliama pre Zuzanu a Alexandra. Obaja sedeli na verande pri dome a Zuzana sa túlila k Alexandrovi. Nechcela myslieť na to, že už o niekoľko hodín bude sedieť v lietadle na ceste do Berlína. Celé dopoludnie si balila svoje veci, ktoré k životu potrebovala a to znamenalo, že musela so sebou brať aj gitaru. Momentálne obaja čakali, kým prídu z nemocnice Sofia s Emou a privezú domov Bruna. Alexandra pustili tiež pred niekoľkými dňami a Zuzana mu pomohla s balením vecí, aby sa s tým netrápil sám.

„Mám také zvláštne pocity,“ sedela mu na kolenách a vnímala ako sa jej hral s vlasmi.

„A tie zvláštne pocity sú aké?“

„Ťažko definovateľné,“ nepodala mu bližšie vysvetlenie, no plne jej rozumel.

„Ja sa cítim podobne. Odchádzam od ľudí s ktorými som si začínal rozumieť. Ale treba pre kariéru a spokojnosť niečo urobiť,“ zbežne sa pozrela na hodiny a všimla si, že už čoskoro bude musieť odísť a neostane jej veľa času na to, aby pobudla v spoločnosti Bruna, Sofie a malého Viliama.

„Pozri sa, už idú,“ ukázal na parkujúce auto. Vyskočila na rovné nohy a ťahala za sebou aj jeho.

„Oci, konečne si doma!“ vrhla sa mu do náručia, keď vystúpil z auta.

„Slniečko!“ silno ju objal a dával si pri tom pozor, aby si príliš nenamáhal rameno.

„Počul som, že ste pripravení odísť,“ kráčal so svojou dcérou bok po boku a pozrel sa na Alexandra, ktorý sa k nim pripojil.

„Áno, pretože nemáme veľa času. Ak chceme to miesto, musíme si pohnúť. A ver mi, nie je mi ľahké lúčiť sa s vami, keď sme spolu dlhšie neboli,“ Zuzane sa zachvel žalúdok a tušila, že lúčenie bude dosť zložité. Pomohla mu s vecami a Sofia medzi časom doniesla do obývačky, kde sedel, Viliama. Bruno bol šťastím bez seba, že malého konečne vidí a svojou radosťou nakazil všetkých naokolo. Všetci ho obkolesili, keď sa s ním posadil na sedački a Zuzane sa znova zaleskli oči. Snažila sa potlačiť emócie, ale prestala sa brániť, keď si ich všetkých ešte raz prezrela. Musela sa od nich odvrátiť a utierať si pramienky sĺz. Bruno malého objímal, bozkával a nasával jeho detskú vôňu. Sofia sa vedľa neho posadila a oboch pobozkala.

„Teraz mi je aj ťažké povedať, na koho sa viacej podobá.“

„Nieeee! Nezačínajte s tým,“ obaja rodičia sa jednohlasne zhodli a Zuzana sa posadila oproti nim. Nahla sa k Viliamovi a pobozkala mu malú ručičku v ktorej držal Brunovi prst. Vzdychla si a Bruno sa na ňu s láskou v očiach pozrel.

„Hm, takže moja dcéra dospela a je pripravená vyraziť sama do sveta,“ predal Viliama Sofii a postavil sa oproti nej.

„Nie som sama, idem predsa s Alexandrom,“ pripomenula mu a na obidvoch sa usmial. Ema poklepala Alexandra po pleci, aby jej pomohol s kuframi, ale keď si uvedomila, že bol zranený, spravila tak sama spolu s Antonom.

„Budeme sa musieť rozlúčiť,“ pri tejto vete sa Brunovi nahrnuli slzy do očí a Sofia odskočila hore do izby, aby malého uložila. Predtým však ešte predala Viliama Zuzane, aby si ho pochovala. So súrodeneckou láskou ho hladila po maličkej hlávke a bozkávala na tučné líce. Nechcela jej ho vrátiť, ale potom si uvedomila, že nemôže zmeškať lietadlo.

„Ja by som ťa najradšej nikam nepustil, pretože si myslím, že aj tak je to akosi všetko prirýchlo.“

„Ale oci! Však sa nejdem ešte vydávať, teda zatiaľ nie,“ pozrela sa na Alexandra, ktorý k nej s úsmevom pristúpil.

„Ja s vami nebudem môcť ísť na letisko a Sofia tiež nie, pretože malý ju potrebuje, takže ako sme sa rozprávali v aute, odvezie vás tam Ema s Antonom,“ Zuzana išla niečo namietať, ale Bruno jej prikryl rukou ústa.

„Sofia mi všetko povedala, čo si povedala aj jej a chápem to. Je to tvoje rozhodnutie a ak ťa to bude napĺňať šťastím, tak budem šťastný aj ja,“ pozrela sa do zeme a bolo jej vážne ťažké lúčiť sa s ním, keď pri nej stál a nevzdal sa jej aj napriek všetkým veciam, ktoré sa v detstve udiali.

„Prosím, už dosť!“ nečakane ho požiadala a Bruno to rešpektoval.

„Ak budeš ešte dlhšie hovoriť, tak skutočne neodídem. Myslím, že je na čase, aby som už fakt išla, pretože to nikdy neukončíme,“ chytila ho za ruky a pevne jej ich stisol.

„Nezabudni sa mi ozvať, keď prídete na letisko a volať mi každý večer. Jasné?“ dal jej zoznam inštrukcií, ktorý mala dodržať a sľúbila mu, že to všetko splní.

„Nezabudnem, ocko, neboj sa!“ silno ho objala a na jeho plece sa skotúľali veľké slzy. Pritisla si jeho hlavu k svojej a vtisla mu na tvár veľký bozk.

„A stále platí, aby si sa oholil,“ zažartovala, prešla mu rukou po tvári a so smiechom cez slzy sa od neho odtisla. Alexander pred neho predstúpil a vysvetlil mu, že dá sa na Zuzanu pozor. Z časti ho upokojil, pretože mu dôveroval.

„Dúfam, že to tak aj bude! Lebo ak nie, tak...“

„Tak čo, oci?“ žmurkla na neho, keď mu podával ruku a radšej to nedopovedal.

„Bežte sa rozlúčiť ešte s mamou,“ zvrtol Alexandra a pomaly vychádzal za nimi z domu. Zuzana sa pristavila pri Sofii, ktorá ich čakala pri aute a padla jej do náručia.

„Ďakujem ti skutočne za všetko. Pomohla si mi v toľkých veciach, že ti to asi nikdy v živote nesplatím!“ silno ju objímala a Sofia sa na ňu spýtavo pozrela.

„Nemusíš mi nič splácať. Hlavne sa o seba navzájom starajte a dúfam, že tam budeš šťastná“ pošúchala ju po chrbte a otvorila dvere na aute.

„Ale teraz už bež, pretože zmeškáte!“ váhala, či si má sadnúť a keď bola dnu, ešte rýchlo vyskočila a oboch rodičov pobozkala. Nasadla a zaplesla za sebou dvere a stiahla okienko. K Sofii pristúpil Alexander a chvíľku bez slova oproti seba postávali.

„Teraz neviem, či ti mám hovoriť mama, alebo Sofia. Prišlo to tak rýchlo, že sa o tom nedá ani hovoriť. Myslel som, že nikdy svoju mamu neuvidím, ale nakoniec sa to podarilo,“ Sofia ho bez slova objala a rozplakala sa.

„Tak si pomaly na to zvykaj. Nemali sme dostatok času na to, aby sme si to všetko vyrozprávali, ale ja verím, že keď znova prídete na návštevu, tak to bude lepšie. A telefóny predsa existujú,“ milo sa na neho usmiala a udrela ho po zadku.

„Ale teraz bež aj ty, pretože lúčenie nemám rada a nechcem, aby ste zmeškali,“ Alexander ju poslúchol a prešiel dozadu k Zuzane a pred nastúpením im zakýval. Ema naštartovala a keď odchádzala na rozlúčku im zatrúbila.

„Nezabudnite tu na mňa!“ zakričala za nimi a pomaly sa auto strácalo v diaľke. Sofia sa oprela o Bruna a všimla si, že mu po líci stekala slza.

„Ty plačeš?“ Bruno sa rýchlo vrátil do reality a utrel si slzu.

„Ale kdeže! Niečo mi asi padlo do oka,“ snažil sa zahovoriť ale Sofia to zobrala ako samozrejmosť, keď mu odchádzal niekto tak blízky ako bola dcéra.

„Jasné, to je už taká otrepaná fráza,“ neverila mu a zahryzol jej do krku. Sofia mu siahla pod tričko a nahmatala mu prekryté rany.

„Ale ty tiež vyzeráš, že ti do očí nafúkalo celé pieskovisko,“ podpichol ju a ona si v rýchlosti utrela slzy a znova mu nadvihla tričko.

„Netreba ti vymeniť obväzy?“ pozerala sa mu na brucho, keď odchádzali domov, prešla mu rukou po ranách a Bruno sa zasmial.

„Myslím, že netreba, ale večer bude istotne potrebné vymeniť všetky veci,“ zasmial sa, vrúcne ju pobozkal a zaplesol za sebou dvere. Obaja sa išli pozrieť na malého Viliama, ktorý bol momentálne druhý najdôležitejší človek po Zuzane, ktorá pred chvíľkou odišla. Obaja si uvedomili, že slnko, ktoré Zuzana prinášala do ich života akosi zoslablo. No pri pohľade na Viliama znova zosilnelo, no svojim vlastným spôsobom.

Zuzana sedela väčšinu času na zadnom sedadle bez toho aby prehovorila. Nikomu sa nechcelo hovoriť a Alexander sa rozhodol, že si trošku pospí. Hlavu si položil Zuzane do lona a ona ho s obrovskou láskou hladkala po tvári a po vlasoch. Raz sa pozerala von oknom, raz pred seba a inokedy zastala pohľadom na spiacom Alexandrovi. Všimla si, že prešli tabuľu s označením konca Banskej Bystrice a na návesti zaregistrovala, že do Bratislavy je dvestodeväť kilometrov. Zúfalo si vzdychla a skormútene sa pozerala okolo seba, aby si zapamätala ako jej mesto vyzeralo. Bolo to vlastne prvý krát, čo išla do zahraničia. Do zahraničia, dá sa povedať nastálo.

Premýšľala o posledných dňoch, počas ktorých sa uskutočnili dva pohreby. Jeden bol Dominikov a druhý Karolov. Na Dominikovom pohrebe sa objavila aj Kamila, ktorá sa jej za všetky útrapy, ktoré jej spôsobila ospravedlnila a Zuzana ospravedlnenie prijala. Poučila sa zo situácie, ktorá sa stala Dominikovi. Uvažovala nad tým, že či skutočne treba k tomu, aby si človek uvedomil svoje chyby nejaké nešťastie, ktoré privedie všetkých na normálne myšlienky a aj keď sa to zdalo morbídne, mala pocit, že práve pohreb je tým miestom, ktoré ľudí zjednotí. Len škoda, že vždy pri tom musí niekto prísť o život, aby sa niečo také uskutočnilo.

Čo sa týkalo Karolovho pohrebu, pri ňom si nebola taká istá. Prekvapila ju účasť na jeho pohrebe. Okrem Karolovho otca - Jozefa, sa na ňom zúčastnil Alexander a Zuzana. Sofia a Bruno nemohli, pretože boli v nemocnici a jedinou oporou pre Alexandra bola v tom čase práve ona. Možno z toho dôvodu, čo všetko Karol spôsobil, Alexander nevyronil počas obradu ani jednu slzu. Uvedomil si dôsledky toho, čo jeho otec vykonal. V jeho prípade to nebolo ani o zmierovaní ľudí, pretože sa nemali ktorí ľudia uzmieriť. Okrem spomínaných ľudí sa tam objavilo pár Karolových priateliek, ktoré prišli o svojho milenca a sponzora. Na druhej strane, Zuzanu a Alexandra toto ešte viacej zblížilo a povedali si, že ostanú spolu tak dlho, kým sa jednému z nich niečo smrteľné nestane. Uvedomovala si o čom premýšľala, ale ak by si nebola všetko premietla, určite by ju trápili výčitky svedomia. No po tom si pripustila, že ona nie je na vine a ten kto by mal byť potrestaný, potrestaný aj bol. Najvyšším trestom. Z myšlienok ju vytrhla Ema, ktorá sa s ňou začala rozprávať o udalostiach posledných dní.

„Vieš, že som o tom akurát premýšľala?“ pozrela sa do spätného zrkadla a hladila Alexandra, ktorý sa jej pomrvil na kolenách.

„Dôležité je, že je to už všetko za nami,“ pevnejšie stisla volant a Anton ju navigoval cez hranice na letisko. Chvíľku sa o tom ešte rozprávali, no Zuzanu začalo cestovanie taktiež zmáhať a ani sa nenazdala a zaspala.

„Tak, a sme tu!“ Ema odstavila auto na parkovisku pred letiskom Schwechat. Obzrela sa na zadné sedadlá a všimla si ako obaja spokojne spali.

„Vstávame,“ uštipla Zuzanu do kolena a Alexandra do ruky. Obaja sa ako na povel prebrali a nechceli veriť, že už boli na letisku. Ema sa s Antonom rýchlo dohodla, že späť bude šoférovať on.

„Vystupovať!“ hovorila v posunkoch a spolu s Antonom prešli k zadnej časti auta. Zuzana sa na Alexandra usmiala a on jej úsmev opätoval.

„Tak bude to ešte dnes?“ súrila ich a vyťahovala Zuzane z kufra gitaru a následne kufor.

„Však už ideme!“ Zuzana sa po takej dlhej ceste, keď vystúpila za auta, naťahovala a ťarbavo prešla k batožine.

„Kedy vám to letí?“ Ema sa pozrela na hodinky a Zuzana sa okolo seba rozhliadla. Na budove oproti si všimla digitálne hodiny.

„Za hodinu a pol!“ oznámila jej a Ema zaplesla kufor.

„Ak nám to prepáčiš, nebudeme tu s vami čakať, pretože ešte kým sa dostaneme späť na Slovensko.“

„Jasné, jasné. Ja rozumiem, to by som od teba ani nežiadala, pretože po takej náročnej ceste musíš byť aj ty unavená,“ pošúchala ju po ramene a nastala znova chvíľka, kedy sa musela rozlúčiť aj so starou mamou.

„Tak mi teda dávaj pozor na rodičov a malého bračeka. Sľubujem, že prídeme tak skoro ako sa len bude dať,“ aspoň trochu sa jej snažila pozdvihnúť náladu a Eme neostávalo nič iné, ako ju objať.

„Samozrejme, že dám na nich pozor. Neboj sa, zlatíčko!“ objímala ju a pobozkala ju na obe líca. Zuzana prešla k Antonovi s ktorým sa už pred tým Alexander rozlúčil a teraz si ich vymenili.

„A ty sa zasa staraj pekne o starkú,“ žmurkla na neho a Anton ju bez slova objal.

„Tak teda pôjdeme, nebudeme sa tu zdržovať, pretože budem plakať,“ Ema sa pomaly zberala do auta a Anton im ešte zamával. Rýchlo pribehol k Zuzane a strčil jej do vrecka obálku. „To máte od nás oboch, aby ste mali aspoň na začiatok z čoho žiť,“ s úsmevom na ňu zažmurkal a rýchlo nasadol do auta a skôr akoby si stihla pozrieť, že im dali peniaze, vycúval a pohol sa dopredu. Zuzana za nimi zamávala s obálkou s peniazmi a uvedomila si, že na letisku ostala len ona a Alexander.

„Je to hrozný pocit,“ privinul si ju k sebe a chvíľku stáli pred letiskom s množstvom batožiny.

„Nejdeme dnu? Je tu celkom chladno, čo ty na to?“ navrhol jej a Zuzana sa chvíľku pozerala na prázdne miesto pred budovou.

„Nebolo to príliš rýchle rozhodnutie?“ brala si na plece gitaru a pomaly ťahala za sebou svoj kufor.

„Myslím, že nie. Ako ti otec povedal - raz by to bolo aj tak prišlo,“ pustil ju pred seba a prešli k check - inu, aby si vybrali zabookované letenky a naložili kufre na palubu.

„A chalani sú kde?“ prišlo jej na rozum, že ich nikde nevidela.

„Prídu asi o polhodinku,“ pozrel sa na mobil a Zuzana sa snažila upokojiť. Keď si vybavili potrebné veci, Alexander ju pozval na horúcu čokoládu, aby aspoň nejako zabili čas a porozprávali sa o tom, čo si Zuzana našla o managerovi, ktorý im mal vybaviť ubytovanie a prvé koncerty. Na mesiac mali podnájom v jednom z berlínskych bytov istý, ale potom bolo už len na nich, aby si našli niečo samostatne. Cítila obrovskú zodpovednosť a zároveň aj adrenalín, pretože byť niekde bez rodičov a žiť si svoj život chcela vždy. No ako už sama povedala, nepredstavovala si, že to príde tak rýchlo. Vedela však, že oni sa vo svete nestratia a istotne ani ona spolu s chalanmi.

Kapitola osemnásta - Konečná - cesta k budúcnosti

Všetky začiatku sú ťažké a vedela o tom aj Zuzana, ktorá sa pomaly zabývala v jednom podkrovnom byte na štvrtom poschodí. Byt sa vôbec nevymykal z architektonického vzhľadu ostatných budov v štvrti, v ktorej spolu, ako kapela, bývali. Dalo sa očakávať, že vzhľadom na rovnaké stavby budú byty v týchto panelákoch rovnaké. Nechcela to prirovnávať k panelovým bytom na Slovensku, pretože to jednoducho tak nebolo. Bolo to iné, pretože sa hovorí: Iný kraj, iný mrav. Tentoraz si skutočne overila, že to platí a bola priam prekvapená zo životnej úrovne, ktorú Berlín dosahoval. Od mala bola zvyknutá žiť skromne a teraz jej to skutočne vyrazilo dych. Nepredpokladala, že dostanú ubytovanie v krásnej okrajovej časti mesta, ešte v podkroví, za super cenu a s výhľadom na mesto. Všetci obyvatelia štvorizbového bytu boli zvyknutí aj napriek zime tráviť večere na balkóne, trebárs so šálkou čaju v ruke. Malo to svoju osobitú atmosféru, ktorú si ani jeden z nich nevedel vynachváliť. Zuzana si myslela, že sa jej bude na Banskú Bystricu zabúdať s ťažkosťami, ale uvedomila si, že predsa len niekedy treba začať a toto bola tiež jedna z motivácií. Iná kultúra, všetko iné a mentalita ľudí bola predsa len trošku rozdielna.

Nečakala ani úspech, ktorý sprevádzal ich kapelu. Vystúpenia, ktoré im sprostredkoval manager boli spočiatku s istou dávkou napätia, no postupom času sa to všetci naučili zvládať a nie len anglické piesne mali u nich ohlas. Pre Nemcov bol slovenský jazyk niečím nezvyčajným, melodickým a skutočne lahodil im ušiam. Bolo to ozvláštnenie koncertov. Dostávali za to slušné peniaze a Zuzane vôbec neprekážalo, že musela platiť istú časť aj managerovi, ktorý im koncerty vybavoval. Však napokon vďaka nemu sa sem dostali. Vzhľadom na to, koľko za jeden koncert zarobili si to mohli dovoliť. Nikdy si nepredstavovali úspech, ktorý im ponúkali rôzne bary, reštaurácie a kaviarne v Nemecku. Konečne robili naplno to, čo ich bavilo.

Čas utekal poriadne rýchlo a koncert, ktorý mali zapísaný v kalendári na Štedrý večer sa im podarilo odohrať a dostali sa včas domov, aby si stihli užiť aj oni vianočnú atmosféru v akomsi pomyseľnom kruhu rodiny. Chalani sa ponúkli, že spravia večeru a Zuzana vôbec neprotestovala, pretože musela vybaviť niečo skutočne dôležité.

Sedela za stolom v spoločnej pracovni a pozerala von oknom, ktoré bolo pri stole. Z tohto pohľadu sa pozerala na odvrátenú časť mesta a dala sa dokonale pozorovať príroda, ktorá bola zahalená do tmy a ticha. Vyrušil ju príchod Alexandra.

„Ahoj! Čo robíš?“ chytil ju odzadu okolo pliec a pobozkal na vlasy. Prisunul si k nej stoličku a pozeral, ako Zuzane behajú po klávesnici prsty.

„Ideš akurát včas! Písala som si so Sofiou a za chvíľku budú telefonovať, tak sa priprav, že budeš v zábere aj ty.“

„Nie, len to nie!“ rukami si zakryl tvár a Zuzana ho podpichla.

„Hlavne, že pred publikom sa nehanbí, ale pred vlastnou rodinou.“

„Dobre, dobre. Radšej súhlasím, pretože by som sa dočkal tvojich dlhých prednášok,“ posmutnela. „Ale ja nemám dlhé prednášky, len chcem, aby si aj ty videl svoju matku po dlhšom čase. Aspoň takto cez internet,“ Alexander sa k nej prisunul bližšie a začal sa jej hrať s vlasmi.

„Chápem, ja som za to vďačný a,“ chcel niečo povedať, ale jeho vetu prerušil zvuk prichádzajúceho hovoru cez Call and Chat. Hneď klikla na prijatie hovoru a za zvukom, ktorý sa k nim šíril sa pridal aj obraz, ktorý bol ale spočiatku dosť rozmazaný.

„Ahojte!“ zamávala do kamery a druhá strana odpovedala.

„Ahoj, slniečko!“ aj bez obrazu vedela, že sa jej prihovoril otec, súčasne s jeho pozdravom sa obraz zlepšil a zvuk tiež.

„Už vás konečne dobre vidím,“ usmiala sa a Alexander jej navrhol, aby si mu sadla na kolená. Túto možnosť ochotne prijala.

„Tak ako sa tam máte?“ zvedavo sa spýtala Sofia, ktorá sa pretláčala do záberu kamery.

„Nejako veľa vás tam je,“ Alexander sa začudovane pozeral na monitor a chytil Zuzanu okolo brucha.

„Však Štedrý večer, tak rodina je pohromade, nie?“ Bruno sa usmial do kamery a spoza jeho stoličky na nich zamávala Ema spolu s Antonom, ktorý priniesli malého Viliama. Bruno pustil Sofiu, aby si sadla a zobrala si malého na ruky.

„No ahoj, maličký!“ Zuzana sa dotkla monitora, akoby dúfala, že ho pohladí. „Ako sa máš?“ položila pre nich otázku, pretože ešte nevedel odpovedať.

„Má sa fajn. Rastie ako z vody. Za mesiac, čo ste odišli sme si s ním teda užili,“ pozrela sa na Bruna, ktorý v momente hladil malého po malom ramene a naprával mu jemné vlásky.

„Tak je dobre. A vy sa máte ako? Už ste večerali?“ kládla otázky a trošku jej klesla nálada, keď si spomenula ako spolu každoročne trávili Štedrý večer.

„Nie, chystáme sa. Sofia tu bola náhodne, ale keď si sa už ozvala, tak sme to nemohli odmietnuť. A vy ste na tom ako?“ Bruno vyzvedal a čupol si vedľa stoličky.

„No našu večeru pripravujú chalani, takže som si nie na sto percent istá, či nejaká večera bude,“ zasmiala sa a Sofia pokrútila hlavou.

„Ale však ich tak nepodceňuj. Uvidíš, že bude fajn, keď sa ponúkli. Keby to nevedeli, tak sa asi nenúkajú,“ znova mala pravdu a znova nasledovala otázka pre Zuzanu a Alexandra.

„A ako sa máte? O koncertoch nemusíte veľa rozprávať, pretože o tom si hovoríme skoro každý deň. Mrzí ma, že posledné dni boli také ako boli, ale bolo treba vybaviť pár vecí na Vianoce, a malý nám dáva zabrať viac, ako sme si mysleli,“ Bruno ospravedlňoval celú rodinu.

„To je v pohode. Však práve preto volám,“ Zuzana na nich žmurkla a spomenula si o čom sa rozprávali s Alexandrom.

„Rozmýšľali sme, žeby sme vás prišli na niekoľko dní pozrieť. Na Nový rok niekedy,“ oznámila im a Sofia s Brunom sa usmiali.

„Príďte, my budeme len radi. Tvoja izba je stále voľná, síce bez Macka spoločníka, pretože toho sme dali malému, aby mu nebolo smutno, ale snáď to nevadí,“ Zuzana sa nahla bližšie k monitoru a usmiala sa.

„Určite nevadí, ak to Vilka poteší,“ znova sa na neho usmiala a zamávala mu. Do pracovne nakukol Braňo a za ním sa objavili zvedavé hlavy členov kapely.

„Prepáčte, že ruším,“ Alexander pootočil stoličku smerom ku dverám. „Večera je hotová a ak nechcete, aby vám to vychladlo, tak poďte jesť!“ hlavou im naznačil aby išli do kuchyne a Alexander sa bez slova otočil späť k monitoru.

„Tak ste to teda počuli. My už máme večeru hotovú, takže budeme končiť,“ Alexander zhodnotil situáciu a skôr ako ukončili hovor, Ema s Antonom im popriali Veselé Vianoce a Šťastný Nový rok. Potom odišli do kuchyne, aby pripravili aj oni pohostenie, chystajúce sa na večer.

„Pôjdeme teda aj my. Malého treba uložiť do postieľky, pretože ešte s nami nemôže večerať a ja som po celom dni o chlebe a o vode poriadne vyhladla,“ Sofia predala malého do náručia Brunovi, ktorý si ešte k nej na chvíľku čupol. Sofia si zložila ruky na stole a chvíľku behala pohľadom z jedného na druhého.

„Prajem vám teda, šťastné a veselé Vianoce a Nový rok vám nebudem priať, pretože si ešte budeme určite volať. Tak či tak, by som vám volala, či vás prídeme pozrieť, alebo či sa niečo zmenilo.“

„Dobre, moje! Aj vám prajeme šťastné a veselé Vianoce a dúfam, že tie ďalšie Vianoce strávime spolu,“ Sofia jej dala podmienku, na ktorú Zuzana s radosťou prikývla.

„Súhlasím! Tak sa teda majte, každý večer za mňa pobozkajte malého Viliamka a teším sa, keď vás prídem pozrieť,“ Alexander sa tiež rozlúčil a Zuzana sa o neho oprela.

„Ahoj oci, ahoj mami! Pozdravte ešte starkú a Antona a majte sa len a len dobre,“ poslala im veľký bozk a Bruno so Sofiou im na rozlúčku zakývali do kamery. Hovor sa vypol a Zuzana zosmutnela. Priložila ruku k monitoru, kde bolo pred tým okno s videohovorom a pohladila ho.

„Neboj! V januári ich pôjdeme pozrieť,“ pritisol si ju k sebe bližšie a silno ho objala.

„Fakt mi chýbajú. To je asi tá jediná vec, na ktorú si len tak ľahko nezvyknem ani po dlhých mesiacoch,“ naznačil jej, aby sa postavila a v rýchlosti vypol počítač a zaklopil obrazovku notebooku.

„Určite si na to zvykneš, len je to ešte čerstvé. A teraz už poďme, pretože nám to vychladne,“ Ťahala ho za ruku von a keď došli do kuchyne, všetci chalani mali pri uchu mobilné telefóny a vybavovali telefonáty.

„Ako vidím, tak sme sa trafili do zlých dverí. Toto bude na dlhšie,“ pretiahla sa popri Stanovi ku kuchynskej linke a naliala čaj pre seba a pre Alexandra. Ten už stál s pripravenou bundou, ktorú jej dal na výmenu za hrnček.

„Ešteže sme na rovnakej vlnovej dĺžke,“ usmiala sa na neho a obaja sa vytratili von. Zavreli za sebou balkónové dvere a opreli sa o zábradlie. Odpila si z pohára a z úst jej vyšla para, ktorá sa miešala s obláčikmi pary, ktoré vychádzali z horúceho čaju. Do tváre jej miestami povieval chladný vánoček.

„Je to nádhera!“ skonštatovala, keď sa pozerala pred seba na malé námestie, ktoré mali neďaleko domu. Pomaly ho zakrývala vrstva bielej hmoty.

„Veru! Nikdy som si nepredstavoval, že sa k takému niečomu dostanem. A teraz v zime je to ešte krajšie,“ nadchýnal sa a hodnú chvíľu ostalo medzi nimi ticho. Zuzana sa zamýšľala a zo zamyslenia ju vytrhol bozk, ktorý jej vtisol na líce. Povedal jej do ucha ich spoločnú vetu, ktorú si hovorili vždy od vtedy ako spolu chodili.

„Navždy spolu, či?“ natočila sa k nemu a položila svoj hrnček na okraj zábradlia.

„Samozrejme,“ chvíľku sa bozkávali a keď prestali, povedala mu nad čím uvažovala.

„Premýšľala som nad tým všetkým, čo sa stalo. Nad tým, čo som získala, čo som stratila,“ stáli oproti sebe a držala ho okolo pása.

„A na čo si prišla?“ prinútil ju hovoriť ďalej.

„Prišla som na to, že aj napriek tomu, že som stratila, som aj získala. Získala som skúsenosti, ktoré ma posunuli dopredu a zistila som, že nie s každým sa dá byť kamarátom na život a na smrť. Jednoducho to niekedy v kamarátskych vzťahoch nevyjde a je lepšie to nechať na tej úrovni ako to aj je. Keď sa nám niekto neozve niekoľko mesiacov, alebo sa neozve vôbec, možno to tak malo byť,“ znova ju pobozkal., „Čo ti budem hovoriť. Človek sa učí na vlastných chybách, za ktorými ale mnohokrát stojí naše okolie. To či budeš s niekým kamarát nemôžeš vedieť dopredu, ale odhalíš to až časom. Myslím, že sa netreba zaoberať ľuďmi, ktorí o naše priateľstvo nestoja ale treba sa zamerať na tých, ktorí sú pre nás podstatní,“ pozrela sa mu do očí a musel sa opýtať, kto sú tí ľudia.

„Je to moja rodina, ty a všetci kamaráti, čo sa mi neotočili chrbtom. Tých je skutočne málo, a viem, že aj keby som im zavolala o polnoci, nepošlú ma do najtemnejších končín s nejakou výhovorkou. A za to som im skutočne vďačná, aj keď to niekedy možno neviem dať najavo. Skutoční priatelia sa hľadajú dosť ťažko.“

„Tomu ver! Aj ja som rád, že sme spolu a skutočne si to vážim,“ dal jej pocítiť, že si ju váži a bez slova sa objali. Keď pozeral cez jej plece, naznačil jej, aby sa otočila aj ona.

„Myslím, žeby sme mali ísť, pretože pojedia aj klince zo stola,“ zasmial sa a vyviedol ju z omylu.

„Ten stôl je lepený, nemá žiadne klince,“ vyplazila mu jazyk a spolu vošli dnu. Vyzliekla si bundu, ktorú odniesol spolu so svojou a všetci boli na svojich miestach pripravení večerať. Alexander sa postavil a zobral si do ruky pohár na prípitok. Nasledovali ho aj ostatní.

„Prajem všetkým šťastné a veselé Vianoce a aby sme sa tu takto stretli aj o rok, prípadne o dva, o tri,“ usmial sa na všetky strany a všetci si rad radom štrngli pohármi a posadili sa k večeri, ktorá im pomaly chladla.

Za oknami všetko stíchlo a na ulici nebolo ani jedinej živej duše. Všetci vedeli, že chvíle s blízkymi ľuďmi si treba užiť. Začal padať sneh, ktorý akoby s ľahkosťou symbolizoval starosti, ktoré, z ľudí v tento čarovný okamih, pomaly opadávali. Chumáčiky snehu poletovali oblohou a zakrývali okolie, ktoré bolo dotvárané vianočnou výzdobou v takmer každom okne. V jednom sa plamienok sviečok mihotal v lomil svoje svetlo v padajúcom snehu, v druhom svietil vianočný stromček a niekde bolo vidno celú rodinu pohromade za štedrovečerným stolom. Nastal ten čarovný okamih, ten deň, počas ktorého majú byť ľudia spolu.

Zuzana Alexandrovi nepovedala všetko o čom premýšľala, keď boli spolu na balkóne.

V živote prežívame chvíle, kedy prestávame veriť, že niekedy sa ešte na tej našej ceste životom objaví svetlo, ktoré by nám zasvietilo pod nohy a my by sme vedeli kráčať ďalej. V živote veľakrát stojíme pred ťažkými rozhodnutiami, ktoré nám mnohokrát spôsobujú nejednu bezsennú noc. Taktiež prežívame chvíle, ktoré sa nám uložia v pamäti a zrazu im je tam tak dobre, že po veciach, ktoré prežijeme, hlavne po tých negatívnych, sa im nechce akosi odísť, a proces zabúdania je tak zložitý a časovo náročný, že po dlhšom trápení, sami zhodnotíme, že ak chceme dosiahnuť zabudnutie, musíme chcieť.

V živote je ťažké robiť dôležité rozhodnutia, no so správnymi ľuďmi po svojom boku to hravo dokážeme. Ale aj tých ľudí treba niekde nájsť, a treba si uvedomiť, že tí praví priatelia nevychádzajú zo sériovej výroby, ale je ich pár, ktorí stoja skutočne za to. No len v tých najťažších chvíľach sa ukáže, kto je tým skutočným priateľom a človekom aj vtedy, keď sa život začína meniť na krutý obraz reality.

A vlastne... My žijeme celý svoj život v tomto obraze od vtedy, ako sa narodíme. Preto by sme mali žiť tak, aby na obraze vzniklo čo najmenej akvarelových škvŕn, ktoré sa nedajú odstrániť ani profesionalitou umelca a ani rukou fušera. A ak sa to aj podarí, zanechá to retušované stopy, ktoré sú, akoby „balzamom na naše oči“, ktoré nemajú vidieť skutočnú realitu. Pretože aký obraz si namaľujeme, na taký sa máme celý život pozerať a spomínať, aj keď to občas poriadne zabolí!

To je ten obraz reality a práve preto mnohokrát zablúdime do tohto sveta. Do sveta reality, ktorý je úzko prepojený s našimi snami a túžbami, no aj tento svet je prekrytý tieňmi minulosti, ktoré ale po východe slnka zmiznú tak rýchlo, ako prišli. A preto si treba uvedomiť, že bez minulosti by život nebol tým čím je. Práve vďaka týmto tieňom môžeme robiť rozhodnutia, ktoré majú dopad do budúcnosti a posmelia nás v tom, aby sme si išli za tým, čo má rozhodne svoju cenu.

Aj napriek tomu, že občas treba zatvoriť oči a veriť, že tá budúcnosť bude skutočne fajn a ľudia na ktorých nám záleží to zoberú tak, ako im to ponúkame. Ako im ponúkame naše rozhodnutia... Pretože tí, ktorí nás majú skutočne radi, sa nezmenia akoby lusknutím prstov a budú pri nás neustále stáť.

Človek je v skutku zaujímavá bytosť. Môže sa na povrchu tváriť ako ten najodolnejší diamant, no časom sa ukáže aj jeho vnútro a okolie pochopí, a hlavne on sám príde na to, že hrať sa na hrdinu je niekedy na príťaž a neprinesie to požadované ovocie. Preto je dôležité ako sa ľudia postavia k medziľudským vzťahom a je na každom z nás, aby si dobre rozmyslel, komu bude dôverovať, pretože hrdina nemusí vždy len zachraňovať, ale môže aj poriadne ublížiť a v tom prípade oľutujeme našu voľbu dôverovať. Veľmi jednoducho sa môže stať, napríklad ako v krajine zázrakov, že nás tieň minulosti premôže a z kladného hrdinu sa vykľuje záporný hrdina. Ale len skutočný bojovníci vedia proti tomu bojovať, no bojovnosť musí preukázať každý sám a musí prísť na to, čo je v živote podstatné. A tým podstatným je v mnohých prípadoch dôvera, priateľstvo a v neposlednom rade skutočná láska medzi mužom a ženou. Len v tom prípade sa dá žiť bez pokrytectva a bez zbytočnej manipulácie, ktorá nemusí vždy najlepšie dopadnúť.

Práve preto by sme si mali vážiť každú drobnosť v našom okolí, byť skromní a občas myslieť aj na toho druhého, nie len na seba samého. Pretože šťastie v živote nájde práve ten, kto sa zmieri s minulosťou a bude žiť pre prítomnosť a budúcnosť...

Záver a poďakovanie

Ani sám poriadne neviem, akoby sa dala nazvať táto časť, ktorú píšem ako poslednú. Je to posledná strana v knihe, ktorá mi prirástla časom k srdcu. Rozhodoval som sa, či dám toto poďakovanie do úvodu alebo na záver, ale keďže, ako ste si mohli všimnúť, už len obálka knihy je akási nezvyčajná, tak aj „konštrukcia“ knihy bude podobná.

Počas tých štyroch rokov, počas ktorých som písal knihy Realitu tvoria tvoje sny a Tiene minulosti (hm, znie to ako keby som bol profesionálny autor...) som nabral dostatok skúseností so životom a s mojim okolím. Čuduj sa svete, mám len osemnásť rokov a píšem akoby som toho prežil na neuverenie. V podstate ani ja sám neviem, čo bolo motívom na napísanie tejto knihy. Možno potreba „vypísať“ sa z mnohých pocitov, dať niekam svoje myšlienky, postrehy z okolia, príhody... Neviem... Jedno je však isté! Určite by ma to nebavilo, keby si to nemal kto čítať. Keby mi nemal kto na moju tvorbu povedať svoj názor, kritiku, ktorá pomohla zlepšiť určité časti knihy, ale aj časti mojej osoby. Keby bolo keby... Známa to veta! Možno sa niekedy objaví príležitosť, kedy sa dostanú tieto dve diela do širšej verejnosti a možno nie... Rátam s týmito možnosťami!

Hm, ale prečo píšem toto poďakovanie? Vzniklo z toho dôvodu, aby som poďakoval každému jednému, že mal ochotu a trpezlivosť prečítať si tieto dve diela! Mal som jednoducho potrebu napísať pár slov, viet, ktorými by som vám poďakoval a akosi ukončil túto dilógiu. Vďaka taktiež patrí všetkým osobám, ktoré sa objavili v knihe, mnohokrát pod iným menom, veľa krát som si požičal črty, alebo činy osôb v mojom okolí a použil ich v rozprávaní, či hlavnej postavy Zuzany alebo Alexandra, alebo iných postáv vystupujúcich v knihách. Jedna osoba však vystupuje pod svojim pravým menom, určite neuhádnete ktorá! ;) No kto ma dobre pozná, určite tam pocíti aj akési autobiografické črty... Ale to som už odbočil... Takže ešte raz ďakujem všetkým, ktorí sa nevedomky zúčastnili ako postavy v knihe, tým ktorí si mali ochotu to prečítať a všetkým, ktorí ma poháňali, aby som tú knihu už dokončil. :) Viem, trvalo to trošku dlhšie, ale okolnosti mi to občas nedovolili a nechcel som písať „narýchlo“ aby to celé nevyznelo akosi umelo... Ďakujem taktiež všetkým mojim priateľom, ktorých si nesmierne vážim, ďakujem im za všetko, čo pre mňa robia/urobili, pretože priateľstvo je to najcennejšie, čo môže človek mať. A v neposlednej rade (ale predsa len na koniec) ďakujem mojej rodine, hlavne mamine, ktorá si verne stráži prvý výtlačok (aj s tým množstvom chýb) a ktorá sa stala akýmsi úplne prvým čitateľom... Takže všetkým VÁM patrí toto ĎAKUJEM! :)

Matúš Alexander Lavrík

Table of Contents

Tiene minulosti 2

Obsah 3

Kapitola prvá - Dozvieš sa to od iných 4

Kapitola druhá - Aj zlé veci sú na niečo dobré 9

Kapitola tretia - Svet naruby 17

Kapitola štvrtá - Staré koľaje 23

Kapitola piata – Aj v živote má byť poriadok 32

Kapitola šiesta - Po smiechu býva plač 45

Kapitola siedma - Hotový „cvokhaus“ 56

Kapitola ôsma - Dohadzovač 67

Kapitola deviata - „Sľubná“ kariéra 75

Kapitola desiata - Potešenie v živote treba 86

Kapitola jedenásta - Don Juan Karol 97

Kapitola dvanásta - Rýchly pád smerom nadol 107

Kapitola trinásta - Noc bojovníkov 114

Kapitola štrnásta - Tiene minulosti 122

Kapitola pätnásta - Začiatok konca 129

Kapitola šestnásta - Nemocnica - rodinný podnik 141

Kapitola sedemnásta - Návrat k prítomnosti 150

Kapitola osemnásta - Konečná - cesta k budúcnosti 163

Záver a poďakovanie 167