Monzún

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

Autor obálky

Palea Ulla

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2023)

Craiyon

O knihe

Niekto dokáže zažiť atmosféru dovolenky, iba ak sa na ňu vydá sám a za prácou. Stela mala štastie, strážili ju dobrí anjeli, na každom pleci zo desať. Ocitla sa úplne sama na populárnom ostrove práve na prelome Milénia, a asi nebude jediná, ktorá nakukla pod konformný štýl tejto bláznivej krajiny. Everyday Holiday, do you like Cyprus?

Monzún

Stela sedela v lietadle na mäkkom čalúnení a očakávala vzlet. Predtým sa jej točievala hlava a z pocitu nerovnováhy získala pud zamedziť akémukoľvek nepríjemnému pohybu s jej telom, vrátane cestovania. Lietadlo pomaly pridávalo na turboobrátkach, Stelu primykalo k sedadlu s pocitom, že padá dozadu, hoci sedela. Prekliata technika! Vedľa Stely sedel veselý chlapec a čosi ťukal do mobilu, ktorého možnosti boli pre Stelu rovnica s neznámou. Stačil jej jeho úsmev a priateľské signály, aby vzlet prežívala pokojne. Hup, a boli vo vzduchu. Len ten tlak, ten ťah.

Usadila sa ako v súkromnej kajute a sledovala východ slnka. Aká panoráma! Aké skvostné trsy lúčov, hry svetla a povetria! Stela bola vo vytržení a najradšej by spolucestujúceho objala. Bola slobodná, no hranice zodpovedného prístupu samej k sebe ju krotili a umravňovali ju. Ráno jej pripomínalo jarný deň v prírode. Už ju nič netrápilo. Zadriemala.

Po prílete vystúpila do dusného, horúceho povetria. Omámilo ju, hneď zmizli negatívne myšlienky a obavy. Upravila si dlhú sukňu. Pestré farby orientu a vône navôkol vzbudili v nej radosť a nevinné ponímanie sveta, zvyšky naivity. V letiskovej hale stáli ľudia s veľkými tabuľami s nápismi, aby sa našli s cestujúcimi, ktorí práve prileteli. Stelina tabuľa mala nápis NIKOSIA WORK SLOVAKIA. Keď ju zbadala, ihneď pribehla k pánovi, čo ju držal, a niekoľkými vetami sa mu identifikovala. Zobral si jej pas. Pozeral sa na ňu živým, veselým pohľadom, a temperamentne jej pohybmi dal najavo, že sa ohlásila správne, choval sa ako otec. Stela žiarila radosťou. Let zvládla šťastne a našla spojku. Žmurkavo sa na pána pozrela. Prišla k nim ďalšia Slovenka, ostýchavá a vyzývavá. Pán sa jej prihovoril opatrne a s odstupom, a Stela nadobudla pocit bezpečia. Predstavil sa im ako Panikos. Obe stáli na letisku, usmievajúc sa na celý okolitý svet. Ľudia na nich nechávali svoje pohľady i úvahy. Prvýkrát v cudzine. Teda!

Odvážali ich do roboty. V noci. Drahým fárom. Stelu muž posadil dopredu. Dívala sa doľava na osvetlené míľniky a on sledoval jej reakcie. Sedela pokojne a meditovala. Zatvorila sa, mlčala a vnímala štipľavý, cudzí pach. Iba motor dudral, tichúčko, pravidelne.

Otvoril drevené, béžové dvere na byte. Vychádzali hore schodiskom. Bol snedý, pri tele a profesionálny. Vpustil dievčatá do izby. Pokorne sa usadili, a číhali na príležitosť ukradnúť si svoju spontánnosť. Čo to? Zamkol? Jana so Stelou zbystrili zrak i šiesty zmysel.

Najprv si spravili kávu. Sadli si na balkón. Akýto výhľad! Svitalo. Muezín z mešity spieval svoje modlitby hlučným, ťahavým hlasom pre tureckú časť obyvateľstva, mesto spadalo pod moslimskú vieru. Domy boli postavené arabským štýlom, vysoké, mnohoúrovňové, s balkónmi na strechách, zeleňou na nich a hrubými múrmi žltkastej farby. Stela dopila kávičku a už ju to ťahalo zo zvedavosti von, do mesta. Zobrala kľúče z police pri dverách a zbehla dolu točitými schodmi.

Ostré ranné slnko zohrievalo žltkasté mesto s pieskom miesto trávnikov. Samá biela a belavá farba. Pomarančovníky rástli priamo pri chodníku a na zem dopadali zrelé plody. Stela mala neskutočnú slobodu, bola taká mladá, že ju nezaujímalo, kedy začne pracovať na pumpe, ako jej sľúbili. Kráčala unavená lenivo do obchodu, s niekoľkými librami vo vrecku. Kráčala po ľudoprázdnej bielej, prašnej ceste a zamierila si to do potravín, pútajúcich ju svojou reklamou na colu a džúsy. Ach, všetko ostatné bolo napísané v cudzích jazykoch, ktorých azbuke vôbec nerozumela. Ostrov bol rozdelený na grécku a tureckú časť. Záchranou jej bola angličtina. Stela sa pustila do reči s domácou predavačkou a vysnorili spolu chlieb a maslo. Keď neskôr jedla, úžasne jej chutilo, chlieb bol totiž sladký a maslo slané, skvelá kombinácia tešiaca chuťové poháriky. Niesla si svoj nákup von s predajne a veľmi zatúžila kúpiť si niečo na seba. Tam, tam je obchod so šperkami, na visiacom nápise zrkadlí sa v lúčoch prsteň. Vošla do presvetleného priestoru bez klímy, v ktorom v slamených bledých košíkoch boli na hrste nasypané šperky. Nádherne vypracované kúsky, originály z Indie, Afriky i Indonézie. Tieto krajiny sa vyznačujú náročnosťou žien na estetiku a kvalitu strieborných šperkov, a tak obchod prekypoval prekrásnymi tvarmi, ornamentmi, striebornými perličkami a filigránmi. Predavačka bola usmievavá Arabka, a hneď sa Stely povypytovala na všetko možné. Pomaly sa učila hovorovej angličtine a tá bola, naozaj, veľmi jednoduchá. Kúpila si prsteň a náušnice, Stele sa zdalo, že jej Arabka účtovala iba náušnice. Celá šťastná a ozdobená vyšla do sparného rána, voňavého práve upečenými chobzami a chlebom. Muezín z mešity dospieval pred chvíľou, a Stela si uvedomila, že je sporo oblečená; tričko a sukňa boli na rozdiel od žien, ktoré kde – tu zahliadla, krátke, a odhaľovali z jej tela príliš veľa. Muži na ulici boli vážni a hľadeli na ňu s neskrývaným záujmom. Bola rada, keď si odomkla a usadila sa na gauč v bytíku s klímou.

Počerná dievčina ju zavolala na bočný balkón bujne obrastený okrasnými kvetinami, a s klietkou, v ktorej švitorili zebričky a andulky. Svet sa jej prelínal s orientálnym rajom, s rozprávkou, ktorej útržky vidí v snoch.

Dievčina sa volala Nirusha a bola Indkou zo Srí Lanky. Bola vydatá, a na Cyprus prišla opatrovať starú pani, čakala, kým ju ta zavezú. Bola o tri roky staršia od Stely, mala dvadsaťštyri. Deň strávili pitím džúsu, štebotaním o všetkom možnom a Stela si večer ľahla s knižkou Povestí spod Sitna, ktorú si priviezla zo Slovenska. Začítala sa a pokojne zaspala.

Ráno ich opäť prebudil muezín. Nirusha si oprala šaty a obliekla si čipkovanú, bielu blúzku, ktorá pristala jej tmavej pleti a dlhým, zvlneným čiernym vlasom. Vybehla von, no o chvíľu sa vrátila, priam vbehla vyplašene s tým, že ju naháňa suseda. Prudko gestikulovala, vraj ju podozrieva, že jej zvádza syna. Nirusha sa dušovala, že je to iba friend, a dôrazne si chytila obrúčku na prstenníku. Stela jej pritakala a Nirusha sa ušla skryť do kúpeľne. A naozaj, o chvíľku zaklopala staršia, prešedivená žena v indickom rúchu a hľadala ju. Mala výraz nahnevanej orlice, a tak dievčatá utajili Nirushu i s prsteňom. Potom si spoločne na balkóne vypili kávičku.

O dve hodiny prišiel muž, iný, ako ich doviezol a predstavil sa ako Andreas. Podišiel k jednej z cudzích, ubytovaných žien. Stele bolo čudné, prečo sa hneď zrána toľko maľuje a vyzývavo oblieka. Všetky dievčatá sa na seba pozreli a mysľou im prebehla rovnaká myšlienka, ktorá v nich vzbudila strach. Kurtizána... Na balkóne si predtým kovovým ručným kombajnom šúľala cigarety, Stele dala dve libry a mušle z pláže.

„You good girl... don’t believe nobody here...“

Povedala jej to unavene ešte večer. Teraz išla „do práce“. Andreas ešte doniesol celý plech pizzových koláčikov, ... a zamkol.

Slovenky spriadali myšlienky úteku, každá osobitne a tajne. Po Stele a Jane priviezol Andreas ešte dve, tie nevyzerali tak dobre, a hneď ich zaviezol do práce na pumpe. Jana so Stelou ostali v byte, a najvystrašenejšia bola Nirusha. Keď sa išla s Andreasom pozrieť, či je stará pani doma, obťažoval ju. Vrátila sa roztrasená. Oznámil jej, že práca nie je, musela odletieť domov. Prišiel po Stelu. Tŕpla.

Na slnku, medzi ľuďmi, ju ale úzkosť prešla a zvedavo si prehliadala okolie.

„Prvýkrát vidíš more?“ Spýtal sa jej Andreas anglicky a šoféroval s jednou rukou na volante. Páchol nepríjemne, cudzo.

„Áno,“ odvetila a sýtila sa výhľadmi na morské zálivy, oblohu prelínajúcu sa s hladinou mora. Točila sa jej hlava, taká bola široká a ďaleká.

O chvíľu zaparkovali v akejsi dedine, plnej turistov, obchodíkov, kafetérií a barov priamo pri chodníku, priamo pri pláži. Terén bol kopcovitý a podnebie subtropické. Povieval teplý, vlhký vietor a Stela v novom byte na pohodlnej posteli zaspala, dívajúc sa cez otvorené okno na farebné vrabce, poskakujúce po konároch exotického stromu. Uspali ju prelínajúce sa zvuky pomaly vlečúcich sa áut a jarých výkrikov ľudí, domácich Grékov i rôznych iných národností.

Nachádzala sa v gréckej časti ostrova, európskej a kresťanskej. Upozorňovali ju na kultúrny šok. Nemala však žiaden, iba veľmi ožila a všetko vnímala trojnásobne silno. Vlievala sa do nej atmosféra letoviska, všetky tie zvuky, pohľady a šaty, cudzokrajné šaty, ľudia, vezúci sa v terénnych vozidlách, na motorkách, usmiati, pôsobivo neznámi.

Pri prvej návšteve pouličného obchodíku sa stretla s brigádujúcou Ruskou a boli si tam zrazu blízke, rozumeli svojej reči. Bola taká unavená, že ledva stála na nohách. Chcela si u nej kúpiť šaty, no vyzerala v nich ako strašiak do maku. Boli indické, bohato zdobené kvetmi. Po tom, ako by sme po slovensky povedali, vyšla „na hradskú“. Cesta viedla od konca dediny, kde bývala, do široko rozprestierajúceho sa pásma, kde v miernych kopcoch navôkol boli roztratené obchodíky, kafetérie, domy a niekoľko kostolov. Spájali ich hadité asfaltové cestičky a sídla často stáli na okraji útesu. Všade boli lavičky na posed, alebo upravené políčka, húfy oviec i kôz v ohradách. Do mesta viedla dlhá cesta popri mori a plážach a nadšená Stela, kúpajúca sa v pote, prešla po nej až na miesto svojho nového pracoviska, do Bowlingu, pretože o pumpe sa jej už nikto nezmienil. Takáto robota jej nevoňala, po dňovom roznášaní piva hosťom, a utekania pred ich fanatizmom komunikovať, sa na ňu začal lepiť šéf. Vyzliekla si uniformu, bez slova odišla a zostala na ulici. O hodinu stretla na zastávke kamarátku zo strednej školy a tá jej pomohla načierno bývať v komplexe pre praxujúcich študentov, asi sto metrov od jej bytu. V izbách lozili šváby veľké ako päsť, červené, dlhonohé, a vo vani ich bolo popadaných dobre že nie dvadsať. Neváhala sa osprchovať, hmyz odhrnula nohou. Po dvore, popri bazéne bez vody a po cestičke v piesku sa prechádzala Rumunka s čerstvo narodeným synom, ktorého dala Stele ako jedinej popestovať. Spoločnosť im robil vychudnutý pes, pomalý a pokorný. Bila ho po ňufáku, keď chcel ovoňať dieťa. Akýsi Jugoslávec ju hystericky upozorňoval na Snakes, hadov, ktorí boli jedovatí, no mal na mysli súčasne i drzých a slizkých obyvateľov žijúcich v morálnej špine ako zvieratá, čo sa pária medzi sebou. Taká priateľská mentalita vládla týmto krajom.

Stela si kvôli otravným šéfom hľadala každé dva dni novú prácu. Umývala riady, varila, upratovala a šúpala zemiaky. Neraz bola taká hladná, že si z odpadkového koša zelovocu vyberala čerstvé broskyne či kiwi, takí nároční na vzhľad plodín domáci boli. Stačil malý oder a ovocie putovalo do koša.

Ráno sa Stela zobudila krásne svieža, umyla sa a ľahučko obliekla, ale, už podľa miestnych, bola celá zahalená dlhými šatami. Slnko ju už stihlo opáliť do bronzova a na nose jej povyskakovali pehy. Všetci Slováci boli červení, no ona bronzová. Vyšla cestičkou popri ozdobných kríkoch k moru. Skoré slnce voňalo morským povetrím, a ona sa cítila ako kedysi, ako keď bola ako malé dieťa na dovolenke s rodičmi. Odvtedy nikdy dovolenku ani prázdniny nezažila. Tak si ju spravím, pochopila mentalitu domorodcov pretože v práci bola i nebola. Buď sa cítila ako keď bola doma, totiž všetko jej kázali robiť pomaly a s chuťou, alebo sa so spolupracujúcimi cítila tak príjemne, akoby ani neboli čašníčkami a kuchármi, že si po práci sadli na spoločné jedlo.

V tej dobe bol Cyprus bohatá krajina, materiálne sa mu veľmi darilo, no vzťahy domácich boli falošné, plytké a zlé.

Vykročila ku skaliskám nie na miesto, kde bola pláž, ale k útesom, kde boli strže a rokliny, hneď vedľa banánovníkového poľa lemujúceho pobrežie. Cestou sa okolo nej dvakrát prehnalo stádo divých psov, krásnych, veľkých a stavaných, no nevšimli si ju. Sipeli a ťapotali dlhými labami v sypkej, suchej zemi, medzi figovníkmi. Stela si pod jeden sadla.

Slniečko bolo stále to isté, no hrialo inakšie, z iného uhlu. Stele sa cnelo po tuhozelených lúkach so šťavnatou, orosenou trávou a tôni lesa. Dívala sa na chabé hory v diaľke a pocítila prázdnotu. Kontakt s domovom nemala. Mame bolo jedno, kde je a čo robí, a otec sa tiež nestaral.

Odtrhla si figu zo stromu a rozpolila ju. Omamne sladké, dužinaté, tuhobordové jadro chutilo podobne ako med. Stela si rozkošnícky pochutnávala a z neďalekého citrónovníka si odtrhla domov niekoľko plodov, malých a kyslejších než citrón. Nebála sa chodiť sama, žila v sne, v rozprávke dospelosti. Mala necelých dvadsať.

Každú chvíľu mala zážitok s niekým, kto ju prišiel pozvať na drink. I na útesoch sa chcela okúpať, no prišiel frajer na motorke, chcel ju odviezť, a tak sa vyhovorila, že čaká priateľa, ktorý si odskočil. Grék odišiel a ona zišla dolu skalnými výbežkami vo výške asi dvadsať metrov a dolu sa v prílive hrala s malou chobotnicou. Omotala sa jej okolo paličky a nechcela sa pustiť. Stela si liala studené pivo na vlasy, aby jej úplne nezožltli, ako jej slnko vypaľovalo svoje znamenie na tvár a do duše.

Ako jedného dňa kráčala dolu brehom k obchodu, popri trsoch tropickej trávy prechádzalo okolo nej auto. Čierne, viac zistiť nedokázala. Okienko sa stiahlo dolu a uškŕňal sa na ňu tmavý muž v slnečných okuliaroch. Mal orlí nos.

„Hello!“ Pozdravil ju dlaňou.

„Hi,“ odpovedala a zrýchlila chôdzu, nechcela sa nechať uniesť, hoci bolo poludnie a ulica s niekoľkými ľuďmi. Ako už zistila, tu sa nikto o súkromie druhého nestaral. Nikto by jej nepomohol. Tu ňou prenikol pocit silného kontrastu s jej snením, akoby do masla niekto zaboril nôž. Ukázala prstom na vzdialeného muža:

„Here is my boyfriend, tu je môj priateľ, idem k nemu,“ usmiala sa a zamávala vzdialenému mužovi. Ten jej odkýval, možno sa bleskovo dovtípil, o aký typ situácie ide.

„Prevážam autá, môžem ti dať robotu,“ zavolal ten z auta lámanou angličtinou. „Volám sa Djohn, je to falošné meno. Robím pre svojho bossa.“

Stela videla za život len zopár akčných filmov, no dovtípila sa, že Pondies, rusko – grécki mafiáni tu majú hlavné slovo. Domáci jej spomínali, že ich na ulici musia slušne zdraviť a neodporovať im, inak by im ublížili, odstránili ich. Bez emócií, inteligencie, čisto ako smrtiaci stroj. A zahladili by stopy.

„Ja pracujem u jedného talianskeho bossa. Ako predavačka,“ zaluhala mu svetácky.

Djohnova tupá, krutá tvár sa pretiahla ešte viac.

„Ok, keby si ma potrebovala, tu je moje číslo,“ podal jej cez okno papierik a vytiahol sklo. Čierne, nepriehľadné. Prudko pridal plyn a potom ľahučko odišiel.

Stela prišla na ubytovňu a vytiahla sladké galá, mlieko ozaj skvelej chuti, ako smotana. Natrela si chlieb slaným maslom a položila naň plátky haloumi, gréckeho kozieho syra.

Onedlho sa ozval zvonček z ulice, vedúcej do dvora. Cestičkou k ubytovni kráčal – Djohn! Vyzeral ustarostene a jeho pohyby odhaľovali charakter veľkého dieťaťa, namosúreného a rozmrzelého. Vyšiel k nej po schodoch.

„Ty si ma vyhnala ako sabaku! Čo som ja sabaka?“ vyčítavo na ňu hľadel.

„No jak sabaku,“ pokojne odvetila. „Ja mám priateľa.“ Dve vety a stačili. Zrak jej padol na Juhoslovana, ktorý práve na dvore pripravoval na mramorovej doske jedlo. „Snakes, hadi!“

Odtušila Stela. Túžila si pozrieť starý slovenský film.

Odvtedy chodila do mesta opatrnejšie. Nemala pri sebe žiaden obranný prostriedok, nevedela aký, bola naozaj veľmi mladá. Štíhla ako laň, iba pozrela cez rameno, keď jej cudzinci, vyzerajúci ako herci, ponúkali do vejára rozložené stodolárovky. Vlastne sa v duchu smiala a ani to nepostrehla.

Snívala ďalej a maľovala. Našla na smetisku akési pekné dosky a na jednu z nich namaľovala tvár ženy. Obraz darovala Jane, ktorá sa s gurážou pustila do dobrodružstva so šéfom. Ešte jednu, Silviu, na ulici prepadli, lebo všetkým papuľovala a chcela byť hrdou Slovenkou. Čakala na autobus, keď jej z okoloidúceho auta cez okienko vytrhli novú kabelku a ťahali ju popri aute na zemi, pretože ju nechcela pustiť. A tak i kožený kabát, tiež nový, skončil rozodratý od vrchu po spodok. Kabelku ukradli. Silva sa musela veľmi rýchlo vrátiť na Slovensko, lebo začali kšeftovať s jej dokladmi a bankovým účtom. Veľká škoda, alebo možno cieľom pre ňu bolo, že sa vrátili dve.

Čo Stela zarobila, to v ten istý večer minula, Na hlúpostičky, ako typická márnivá žena a na pochutiny, ktorými Cyprus prekypoval. Presladené koláčiky baklava, iné chute, iné vône, všetko mimoriadne aromatické a korenisté. Gréci ju naučili opražiť hovädzie mäso na cibuľke a pokvapkať citrónom. Zmiešať tuniakovú konzervu s majonézou, citrónom a cibul'ou. Jedného dňa jej za celodenné upratovanie nachystali večeru – stará pani doniesla rybu, úplne ploskú, so zeleninovou oblohou a citrónom. Stela sa zalizovala. Vozila sa autobusom a učila sa grécky a anglicky. Veľmi, veľmi jej však chýbali hory. Zeleň. Keď skončila turistická sezóna, snívala o jeseni, o voňavej, dymom nasiaknutej dedinskej jeseni pod horami. Kúpať sa už nedalo, more bolo studené.

Časy, keď zaspala na pláži na mäkkom piesku a šum mora ju budieval zo sna, časy, keď jej vlny olizovali chodidlá a s kamarátkami obdivovali exotický tovar v obchodíkoch, sa skončili. Málo práce, málo peňazí.

Sedela na lavičke pri historickom kostolíku, olejomaľbami svätých lemujúcimi celé jeho vnútro. V podstavci, na oltári, bol nasypaný piesok a do neho zabodla tri tyčinky, tenké ako špajle, za rodinu. Nezoznámila sa tu so žiadnym mužom, nikto ju neprimäl otvoriť svoje srdce cudzej zemi.

Zrazu, v šere dusného a ešte teplého podvečera, zastalo na návrší auto. Neďaleko nej, biele a zhaslo svetlá.

Stela sa bála. Už len preto, že v izbe, v ktorej bývala, našla každý deň prevrátené stoličky hore koncom. Raz v noci počula zúfalý krik mačky o život. Ráno... Ach bože, našla ju krvavú uviazanú o sušiak na prádlo. Vtedy mala naozaj vyschnuté v hrdle. Niekto jej vedome škodil. Prečo ale? Možno niekoho dôležitého nechtiac pri rozhovore urazila, alebo sa chovala v nesúlade s mravmi, ktoré v dedine vládli. Áno, bola svojská.

Z auta vystúpil muž. V šere, už takmer v noci, ho nespoznala. „Djohn!“ vyrazila zo seba v napätí.

„Musíš odcestovať, Andreas ťa má v merku za to, že si ušla z Bowlingu, urobíš im zlé meno!“

Chytil ju jemne za ruku a usadil do auta. Nevedela prečo, ale nebála sa a verila mu. Mohol mať tak tridsať. V aute videla iba bielka jeho očí. Naštartoval, a nepokojne sa obzerajúc, viezol ju do ubytovne.

„Si poctivá, to im vadí. Budem stále tu. Dávaj pozor!“ Vysadil ju a nehlučne odišiel. Ako had.

Stela našla opäť stoličky porozhadzované. No čo viac, vo dvore zaparkovalo auto, zhaslo svetlá a motor. Mala ho priamo pod nosom, takže spánok bol nemožný. Srdce jej búšilo a horúčkovito premýšľala o súvislostiach a vzťahoch, ktoré v dedine a v meste mala. Nitky si raz – dva pospájala. Trošku od únavy zmalátnela, a tak si šla zapáliť, hoci auto tam stálo stále. Len čo vyšla von, do piesku pod nohami sa jej zaborili štyri strely. Piesok odfrkol a bolo počuť dutý zvuk, ako sa náboje vnorili do zeme. Preboha, a ten chlap má ešte aj tlmič! Vbehla do izby, všetci už spali. Vytočila Djohnovo číslo.

„Niekto po mne strieľa, bojím sa vyjsť von!“

Djohnovo auto zaparkovalo o chvíľu v tme vedľa útočníka. Stela si v rýchlosti pobalila tašku, krížom – krážom do nej všetko nahádzala a utrela si spotené čelo. Zvonku sa ozvali výstrely, dva, tri. Vydesene si v zrkadle hľadela do očí, hľadajúc oporu aspoň tam. Popri okne prechádzala skrčená. Pritisnutá o chladnú stenu začula zvuk odchádzajúceho auta. Na to jej zazvonil telefón.

„Už môžeš, rýchlo!“

Djon ju čakal s otvoreným sedadlom pre spolujazdca. Prikrčená bleskovo prebehla s cestovnou taškou a sadla si. Djohn batožinu hodil dozadu a zručne vyštartoval. Páchol alkoholom. Celou cestou mlčal, premietajúc si v mysli plán.

„Sme v Limasolle, potrebuješ nejaké papiere.“ Stela prežívala hrôzu. Pred očami sa jej vo fantázii ako film odohrávalo pokračovanie príbehu. Zaškrtí ju alebo omámi drogou, rozpára jej telo a vyberie na predaj dôležité orgány...! Keby ju aspoň predtým zastrelil! Stela sa vydesila vlastnej myšlienky.

„Musím na záchod,“ úzkostne zakvílila. To od strachu, skoro sa pomočila. Djohn zastavil na nehostinnom mieste medzi panelákmi, kde boli ošarpané verejné záchody. Stela sa bála ísť dovnútra, a tak potrebu vykonala pri kvetináči. Aká potupa... Djohn, cudzí muž, ju vidí...

Ten mal pokojnú tvár. Čosi vytelefonoval a o chvíľu ju vzal do svojho bytu.

„Som Chalíl, Djohn je moje krycie meno. Nebudem ti vysvetľovať okolnosti.“

„Ty si ma sem prišiel zabiť!“ Stela strácala v malej miestnosti hlavu. Odovzdane mu hľadela do očí. Chalíl ju vrúcne pobozkal. Dotyk jeho horúcich pier, prvý ozajstný bozk v jej živote, považovala za Bozk Smrti.

„Som boss. Vidím duchov. Som najvyšší na celom Cypre.“

Dramaticky sa dívali jeden druhému do očí. Stela pocítila prudkú túžbu milovať sa s ním.

„Toto vypi,“ podal jej pohár s bielou tabletkou. Poslúchla. V okamihu pocítila uvoľnenie.

„Čo to bolo?“ opýtala sa.

„Čo myslíš?“ Chalíl sa usmial.

„Jed...“ Chalíl ju objal. Jeho ľudské teplo ju upokojilo.

„Andreasa zatkli. Obchodoval so ženami. Jednu uškrtil.“

Tie slová boli pre Stelu ako úder, no držala sa statočne.

„Pôjdeš domov pod mojou ochranou. Vybavil som ti to. Na letisku sa ohlásiš pod menom Julia. Bude sa ťa na to pýtať jedna žena. Na Slovensku ťa nenájdu. Z letiska rýchlou cestou domov.“

Pršalo. Na nebi sa rozprestrela nádherná dúha. Svitá, až keď je celkom tma, uvedomila si Stela a spolu s Chalílom vyrazili na letisko.

Cestou ich obišlo veľké auto. Z okna niekto vyhodil bábiku, po ktorej Djohn nechtiac prešiel.

„Nepatríš sem, žijú tu zvieratá. Buď doma šťastná.“

V Cyperskom rádiu začali hrať pieseň od Johna Lennonna, Julia. V návale emócií pociťovala lásku k Chalílovi.

Stela sedela v lietadle a snívala, akoby práve dopozerala scénu z akčného filmu. Zľava, vedľa nej, sedel chlap, ktorý ju začal počas cesty obťažovať a sprava sedel grécky muž. Keď zistil, čo sa deje, otvoril profesionálne na stolíku kufrík. V ňom sa odhalili profily hľadaných osôb. Muž zľava sa pohŕdavo zasmial a Stela sa pritúlila ku Grékovi.

„Sun,“ ukázal prstom na žiarivú guľu visiacu v nebi.

„Snow!“ vyhŕkla Stela, dívajúc sa pod seba.

Hľadela na ľudí. Oproti Cyperčanom sa pohybovali pomaly ako sochy.

„Oddýchni si, láska...“ Chalíl jej napísal a poslal veľké srdce.

Stela, mala si dosť?