Růže lásky a její trny

Jan Indrák

Autor

Vydavatel

Licence

Vydání

GKBN

Jan Indrák

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

První (2014)

011000

O knize a poděkování

Inspirace píše básně… Básník je jen jejím nástrojem…

Autorova první vydaná básnická sbírka obsahuje 24 básní napsaných vázaným veršem. Ve svých básních se snaží zaměřit na rozličné metamorfózy lásky - citová vyznání, citová zklamání. Věčná touha se zamilovat válčí se strachem a opatrností, jenž narůstají po každé špatné zkušenosti. Najdeme zde rovněž jeho názor na vztahy dnešní doby nebo na těsné pouto lásky, poezie a inspirace, kterou nalézá hlavně v ženách.

S výběrem a řazením básní pomohl Karel Mareš. Podle slov autora by to bez jeho nadšení, elánu, motivace a skvělých nápadů nikdy nevzniklo.

Obsah

Růže lásky a její trny 1

O knize a poděkování 2

Prolog 4

Poezie je letákovým inzerátem lásky 5

Příteli o Lásce 6

Režisér hororu, jenž měl být sen 7

Mária 8

Jsi nepopsaný list 9

Kapka odhodlání v kalichu strachu 10

Touha 11

Ty jediná jsi barevná 12

Pomník 13

Výpověď Platonika 14

Růže lásky a její trny 15

Šest pohledů 16

Pyrrhovo vítězství 17

Tak to bych rád 18

Žádné a všem 19

Když odejde nenávist 20

Prosím nelituj 21

Kometa 22

Květina 23

Být jen tak motýlem 24

Pokud snění je zločin 25

Podzim 26

Princezna z paláce 27

Bez múzy nejsi básníkem 28

Prolog

Mám spousty veršů, jenž válely se ladem

Jako talíř mrzké kejdy na slunci tlející

Žel má neklidná duše často strádá hladem

Nabral jsem si tedy z něj vrchovatou lžíci

A nikdy mě žití nebavilo více

Napsal jsem příteli, zda-li by byl mým druhem

Svým pokrmem chci živit hejno ryb v rybníce

Bude tedy on prvním pokusným pstruhem?

Vyplivne to, nebo se snad chytí na udice?

A nikdy mě žití nebavilo více

Chtěl jsem psát o lásce. Vždyť jí je všude málo

Nechci lidi děsit, jako náhlý příchod Polednice

Ať smějí se jiná srdce, když i mé se kdysi smálo

Ať osvětlí jim nitra paprsek, jenž vnikne do temnice

A nikdy mě žití nebavilo více

Jenže láska se smutkem se často ráda snoubí

Jako tma a oheň na vrcholu svíce

Mám ukázat i jizvy, když ukázal jsem chlouby?

Tedy nejen krásou rozšiřuji cizí zřítelnice

A nikdy mě žití nebavilo více

Je to osobní? Ach, snad až přespříliš

Kolikrát chtěl jsem to zas schovat do truhlice

Na stejné kartě je mé srdce i můj kříž

Nic ze sebe jsem neuzamkl na petlice

A nikdy mě žití nebavilo více

Vybrat a seřadit to bylo maratonským během

Já dal na rady přítele, a pokuřoval z vodnice

Co ukážeme světu a co zapadá sněhem?

Zvolili jsme, když nikotin mi zvolna plnil plíce

A nikdy mě žití nebavilo více

Teď mám dvacet čtyři vojáků a ze sedla jim velím

Na kopci se tyčí, schováni jsou za houfnice

Budu všemi hrdly proklínán, či korunován jmelím?

Až dám povel k útoku zatroubením na polnice

Už nikdy mě žití nebude bavit více

Poezie je letákovým inzerátem lásky

Tou zvláštní silou momentu poezie vládne

Tak silně, jako Čingischán vládl mongolským stepím

Při světle svíčky číst verše je tak snadné

Až světlo zhasne, tak budem oba slepí

Věty, co říkám, se Ti snaží ukrýt v paměti

Co vryje se do mé, je výraz Tvojí tváře

Za chvilku Tě můj hlas propustí ze zajetí

Vedle plamenu svíce znovu vyšlehne Tvá záře

Básnička je krásná jenom na chvilku

Jako soška apoštola, co se mihne v orloji

Jako Ty, když svlékáš noční košilku

Prosím, půjč mi něhu, dokud se jí nebojím

Zhasínáš svíci, vosk na prstech Tě pálí

Rychlým pohybem ukradla jsi Prométheův dar

Já ráno vzpomenu si, jak místo svíce jsme se vzňali

Ty na krásnou noc, kterou zažehlo veršů pár

Příteli o Lásce

Zeptal se přítel co je láska takhle po ránu

Dychtivý, kdo mu tajemství rozkryje

Někdo mu připodobnil citovou nirvánu

jiný naznačil, že prim hraje chemie

Láska má tolik tváří, kolik je tu lidí

Někdy je na očích, jindy zase schovaná

Láska je taková, jakou ji kdo vidí

V drahém obleku, nebo v hadrech servaná

Někdy ji nechceš, kameny po ní házíš

Jí je však stále zatěžko se odplazit

Pak je ti smutno, když Ti náhle schází

Zkoušíš ji hledat, ale nelze na ni narazit

Občas je Tvá, jindy zase cizí

Obsažena v myšlenkách, přítomna v činech

Když ji držíš pevně, tehdy nejraději mizí

Utíká, a Ty za ní řveš „Svině!“

Říka se o ní, že má oči slepé

A pokud vidí, tak stejně s kuklou přes hlavu

Často nepozvána Ti na rameno klepe

Láska má totiž vlastní zvrhlou zábavu

Tu máš odpověď, po které jsi toužil

Jak jinak než v básni, když jsem autorem

Láska je kněžnou, a Ty jí můžeš pouze sloužit

Je to lepší, než chodit na ni se vzdorem

Režisér hororu, jenž měl být sen

Mám Tvoji duši na hedvábném provázku

Dost času na vše, žádný však na lásku

Chceš moji pozornost, chceš si mě získat?

Tak zkus chvíli tančit, jak já budu pískat!

Jsi z toho smutná a chceš moji podporu?

Vždyť stále jsi oděna ve cvičebním úboru!

Budu s tebou cvičit, a Ty zakusíš pohanu

Pokaždé, když vezmu si Tvé tělo po ránu

Topíš se v rybníce, kde nevidíš břehy

Žij se mnou životem, jenž prost bude něhy

Chtěla jsi nebe, však peklu jsi blíže

studí Tě železné vězeňské mříže

Celu mohla bys opustit, však cestu ven nevidíš

Prodala jsi důstojnost a ani se nestydíš

Jsi mojí milenkou, kuchařkou, fickou

Dříve měla jsi charakter, nyní stáváš se nickou

Točíš se v kruhu, a nevíš jak ven

Jsem režisér hororu, jenž měl být sen

Mária

Přišla k nám holka, krásná jako obrázek

V šatičkách z hedvábí a úsměvem cudným

Prošla hlavní branou, vstříc spoustě otázek

Ztratil jsem z dohledu ten její kukuč svůdný

Pak kráčela nazpátek, ta doba uběhla mi

Hroty jejích ňader se rýsovaly pod šaty

Pohled to byl nebezpečný, jak strkat hlavu do lví tlamy

Náhle jsem byl její krásou spoutaný a zajatý

Usmál jsem se na ni, ona mi úsměv vracela

Mléčně bílé šaty jemně na ní vlály

Rozum se v hlavě tavil, než mi zmizel docela

Zíral jsem na ni, dokud nezmizela v dáli

Přišla k nám slečna, jmenovala se Mária

A Banská Bystrica byla rodištěm jejím

Při myšlence na ni bych mohl zpívat árie

Při psaní této básně se mi prsty stále chvějí

Jsi nepopsaný list

Psaní básní prý už dávno není trendy

Kdo dneska stojí o veršíky vzletné

Jsem Petr Pan a Ty jsi moje Wendy

A budu jím, než mi kapitán Hook hlavu setne

Rýmovačky dnes už příliš nevábí

A většina slečen raději dárky movité

Spíše než romantickou jízdu loďkou po Labi

Spíše než poezii a k ní květy rozvité

Skládati verše je už dnes věcí nemužnou

Dnešní doba chce vidět mužskou solventnost

Jsem žebrák, s básněmi jako almužnou

Co se vytrvale snaží udělat si z nouze ctnost

Vzpomínáš si, jak jsi projevila touhu

Přečíst si tvorbu těch, co dávno v hrobech leží?

Oči se mi rozsvítily, na vteřinu pouhou

Druhou jako Ty, já bych hledal stěží

Znám tě stále málo, a zvláštně mám Tě rád

Odpusť, přestože asi nikdy nebudeš to číst

Už nyní vím, že víc chtěl bych Tě znát

Jsem básníkovo pero, a Ty můj nepopsaný list

Kapka odhodlání v kalichu strachu

Mám portské víno, vodnici a pinčesovou pálku

Nemyslím si, že mi ještě něco chybí

Přežil jsem pár bitev, tak proč začínat válku

S papírovým prutem lze těžko chytat ryby

Úsměv mi drží, jak vyroben z glazury

Čeká na další Salome, jenž chce tančiti králi

Bez smíchu, pláče i zbytečné cenzury

Jednou zas budem stát, kde dříve jsme stáli

Proč snadno zhasne plamen, co hořel tak prudce?

Je zajímavé, jak sám zájem se ztrácí

Armádě pocitů chybí rozený vůdce

Jenž se obtěžkán vavříny domů z potyčky vrací

Inzerát v novinách - Marat hledá svou Charlottu

co rétora probodne ve jménu girondistů

Zmírají v nás ideály, přec stále tíhneme k životu

Jednou jim ze slušnosti aspoň postavíme bustu

Když zahraješ Xantypu, snad zvládnu Sokrata

Roli Claudia neberu, už žádnou Messalinu...

Která tak ráda lže svými rty ze zlata

Hrajíc známou hru na nevinu a vinu

Mám pár přátel, spoustu básní, a svou pinčesovou pálku

Lhal jsem. Vím moc dobře, co vlastně mi schází

Po zuby ozbrojen chci začít svou soukromou válku

S grimasou klauna vstoupit do nové zkázy

Touha

Jestli mohu takto směle

chci být kapkou na Tvém těle

Po Tvé krásné kůži plout

když o Tebe se tříští proud

Vody chladné jako led

zatímco točí se mi svět

Když mé představy navštívíš

a že jsem bezbranný, to sama víš

Mohu jen zírat v omámení

že hezčí slečny nad Tebe není

A zamlčet by byla škoda

že Tvůj půvab je jemný jak ta voda

Jenž po Tobě něžně teče

chvilku potom, co se svlečeš

Ty jediná jsi barevná

Proč jsou všechny ženy šedivé, je to až s podivem, jen Ty jediná jsi barevná?

Proč když Tě vidím, má duše se nestydí, a náhle odráží se ode dna?

Vyletí jak šipka, jako zlatá rybka začne tančit a rozpustile skotačí

V Tvém úsměvu se hřeje a já bez naděje uklidnit ji už nestačím

Kdo Ti dal tu moc téměř každou noc vyšlapávat v mých myšlenkách snové stezky?

Tvář půvabnější nežli všechny zdejší i než světice z Michelangelovy fresky

Řekni na rovinu, komu přiřknout vinu, že v jiných ženách tolik krásy nenajdu?

Pouze Ty s Tvojí tváří do okolí záříš jako slunce, co nikdy nezajde

Komu se přiznat a co říci, kdo může za vichřici, jenž zhasila svíci mých předsudků

Vždyť není to dlouhá doba, kdy mi v nitru zela skoba a já byl opačného úsudku

Přišla jsi jako velká voda, já Ti svoje srdce podal a nepřemýšlel dlouze

Nevěda, co to obnáší, teď mne Tvé vlny unáší vstříc bezrozměrné touze

Když mám náladu koupit si horkou čokoládu co barvu má jak Tvoje kukadla

Náhle mám nutkání sepsat Ti vyznání a začít od první myšlenky, co mě napadla

Nemá to hlavu ani patu, poezie ostnatého drátu, do kterého se pak zabalím

Ty nemáš ani šajnu, moje láska je tajná a jako taková nese si v sobě úskalí

Je to vlastně láska nebo spíš železná maska vlastních zmatených pocitů?

Po odpovědi hladovím a nikdo mi ji nepoví, když Ty jediná ji znáš a nejsi tu

Jsem z Tebe celý pryč, sama sis vzala rýč a vykopala něco dávno pohřbené

Nemá smysl si víc lhát, před sebou to ukrývat, žes mi popletla hlavu a né, že ne

Mám v sobě dřevěného koně, Ty však nevíš nic o něm, dokud v plamenech Troja nepadne

Koukat se Ti do očí, doufat, že jiskra přeskočí, přesto city skrývat je nesnadné

I kdybych měl plátové brnění, mnoho se nezmění, vábení Tvého půvabu odolat se nedá

Nervózní jsem jak Cháron převozník, kterému se hladina řeky Styx začala prudce zvedat

Amor asi zešílel, v krvi má tři promile a já jsem šípy probodán jak Boromir

Rád bych měl Tvou něhu, nechci vyhrát stovku v běhu ba ani světový mír

Jsem vlastně skromný hošík, mám svůj malý košík bláhových přání a snů

Nyní si přeji nejvíce usínat ve svitu měsíce vedle Tebe až do konce dnů

Pomník

Na zelené trávě

Pomník lidmi zpustošený

Po někdejší slávě

Klečí zde postava ženy

Tělo má z mramoru

Oči plné smutku

Upírá zrak nahoru

Působivé, vskutku

Pochodeň vyhaslou v pravé ruce třímá

Počmáraná, zneuctěná, přesto s hlavou zpříma

Pod ní leží nápis zašlý:

„Ti, kdož toto místo našli,

Vzpomeňte na časy, kdy dvacet let Vám bylo

Když svět byl ještě barevný a jak krásně se Vám žilo“

Vraceje se domů sám,

Zahloubaný... přemítám

Proč lidé tvoří pomníky ze žuly?

Pro padlé vojíny, pro vládce, pro nuly...

Proč nikdo nestaví své lásce mohylu?

Jako tichou vzpomínku na jednu idylu.

Výpověď Platonika

Že jsem kovaný platonik a ctitel mravního řádu

Pozval jsem děvče na tonic - tu hořkou limonádu

Dívka byla zmatena, nevěda co čekat

Vzal jsem ji kolem ramena, že nemusí se lekat

Jsem jen toulavým poetou, jenž hledá inspiraci

Když na jaře květy rozkvetou, tak touha má se vrací

Miluji jen ve verších, jinak jsem neškodný

Po mé poslední rešerši jste milá dámo objekt vhodný

Jinak mám spoustu zlozvyků, jenž nenosí se vskutku

Vždyť ženy už jen ze zvyku chtějí zlé muže horších skutků

Dobráci mají okovy, kdo stál by o jejich přízeň

Však po tom správném mačovi je neustálá žízeň

Slečna srkala ze sklenky a tvářila se zkysle

Vždyť tyto hloupé myšlenky nemohu vážně myslet

Každá chce přeci rytíře, co poušť v sad růží změní

Je skutečně k nevíře, že tomu tak často není

Na všechny tyhle vítězné hulváty a spratky

Je i rytíř v zbroji železné přeci jen trochu krátký

Společnost je v rozkladu, ideály hoří

Vyumělkovaným pokladům se tupé ovce koří

Je to smutná skutečnost, v českých luzích a hájích

Roby chcou ogárka na věčnost, tím víc čím míň ho znají

Však když kážu jak dospělý, nelze viniti jen robky

Leckdy stačí ňadra Pamely a i ogárek je krotký

Povrchnost tu šéfuje a davy si ji chválí

Je jako drakem bez sluje, jenž všechno hezké spálí

Drak, co sežral princezny a zpět vyplivl coury

Rytíři v zbrojích železných raději chystaj vzpoury

Království je v plamenech, a jeho lid je v háji

Jsme zpátky v době kamenné a ne a ne se najít

Drak sežral vše z talířů a nyní může trávit

Místo princezen a rytířů máme hulváty a krávy

Dívka byla zhnusena za můj výklad dlouhý

Prý jsem existence bezcenná a k tomu břídil pouhý

Nejvíc mne však dostala otázkou či jsem katolík

V tom líbit se mi přestala, víc nepozvu ji na tonic!

Růže lásky a její trny

Láska je noblesní dámou v norkovém kožichu

Hebká, jako slib dvou lidí v kostele

Růži má za pasem, je symbolem přepychu

Každičký večer si ve štěstí ustele

Dáma je veselá, její růže jen kvete

V karmínových střevících, rukavičkách sobolích

S úsměvem ve tváři chodí si světem

Cokoliv si usmyslí, může si dovolit

Květ růže je rudý a čistý jak krev apoštola

Stejně čistá je i láska, když upřímností vládne

Jsi jejím vězněm a máš právo se neodvolat

Když se láska vytrácí, potom i růže chřadne

Drahný čas uplyne a dámě tvář náhle zesiná

Střevíce se otlučou, kožíšek pelíchá

Už nikoli ve štěstí, ale v zoufalství usíná

Okvětní lístky růže samy padají do ticha

Růže je holá, náhle trny jsou vidět

Do všech světových stran je bojovně cení

Dřív byla půvabná, nyní musí se stydět

Dáma chce sebe i růži svou změnit

Jak navrátit lásku, jenž pramení z důvěry?

Jak napít se z říčky, která dávno vyschla?

Rudé okvětní plátky jsou nyní majetkem Nevěry

Která dámě Kainovo znamení na čelo vtiskla

Šest pohledů

Podívám-li se na Tebe poprvé, vidím duši, která je té mojí blízká

Hřeješ mne a záříš, více než pochodeň olympijská

Jako holič antického Midase nyní svoji vrbu hledám

Abych ji pošeptal, že to, co cítím, pochopit se nedá

Podívám-li se podruhé, vidím bohyni, jenž se za člověka vydává

Krásná jako Afrodité, sešla jsi z nebes na zem celá zvědavá

Stejně jako ona jsi nejspíš vyšla nahá z mořské pěny

A prvně zrodila se závist, kterou začly cítit jiné ženy

Spatřím-li Tě  potřetí - vidím biblickou Evu, a chci být vyhnán z ráje

Kéž bych byl Karlem Hynkem Máchou, a napsal Ti novou pohádku Máje

Mé verše jsou však klopotné, proč nejsem lepším poetou?

Proč pro mne jsi sad růží, které i v mrazu vždycky rozkvetou?

Když tě vidím počtvrté, mé srdce se k Tobě schovat běží

Chtěl bych být Tvým králem, Ty bys byla mojí věží

Spolu bychom udělali milostnou rošádu na šachovnici lásky

Potom společně zestárli, a navzájem hladili si vrásky

Pátý pohled obral mne o schopnost tvořit kloudné věty

Skrz Tebe poznávám nové neobjevené světy

Cestuji napříč časem, utopen ve Tvém vesmíru

Jsi švadlenou, a Tvůj půvab je drahý oblek šitý na míru

Když se naše oči střetnou pošesté, to s jistotou oněmím

Rád bych se Tě zeptal, jestli tyto básně vůbec tvořit smím

Děvčátko od Dunajské Stredy, Ty neznáš má tajná přání

Prosím řekni, že jsi skutečná, že nejsi pouhé zdání

Pyrrhovo vítězství

Jsem Winston Churchill a ty jsi moje Anglie

Jsem přechodně potřebný, a ještě chvilku budu

To vše jednou skončí, až Tvá suverenita přežije

Pak propadnu zapomnění a vlastnímu studu

Jsem hlasem, jenž dost obtížné je slyšet

A není to proto, že bych mluvil příliš potichu

Sama lidská důstojnost si ráda hledá skrýše

Zvlášť když si neobratně umaže ruce od hříchu

Jsem císař Nero a Tvůj Řím už začal plápolat

Kdo ho bude bránit? Kdo teď uhasí plameny?

Toužím vlastnit funkci, jen abys mne z ní mohla odvolat

Bavím se klesáním na Tvém žebříčku se jmény

Tak prosím. Řekneš pravdu? Nebo raději až za chvíli?

Stanu se vzpomínkou, až přeplavu na druhý břeh

Nemám v krvi alkohol, tak z čeho se cítím opilý?

To ty Tvoje sliby. Stejně skutečné jak umrlcův dech

Tak to bych rád

Chci být v dešti Tvým deštníkem

před tíživou samotou únikem

všech špatných nálad hrobníkem

tak to bych rád

Být v Tvém moři za přístav

Tvou oporou, když jsi nejistá

všechny chmury vymést dočista

tak to bych rád

Být štítem proti převaze nepřátel

v Tvém chrámu lásky kazatel

v zlomcích Tvých citů čitatel

tak to bych rád

Být pro princeznu protektor

Tvých snů a přání direktor

a všech chybiček korektor

tak to bych rád

Praporem v bitvách co svedeš

klaunem, jenž rozesmát Tě dovede

svící, která Tě ve stínech povede

tak to bych rád

Slečnu s tvářičkou andělskou

jenž nosí koronetu nebeskou

a na srdci jizvičku nehezkou

tak tu bych rád

Vyléčit její zranění

a říct, ať nežije v domnění

že má láska je pouhé mámení

tak to bych rád

Nastokrát

Napořád

Žádné a všem

Třikrát do měsíce změníš barvu vlasů

Někdy zcela, jindy jenom odstíny

Omluvně se usmíváš, že nemáš tolik času

Krátce jsi na světle, déle a raději pak ve stínu

Jsi krásná Afrodita říznutá Persefonou

dvojitá bohyně lásky a smrti

Máš výhled na jeviště, žel žádný za oponu

Kde herec shodí kostým, jenž ho tolik drtil

Chybou je myslet si, že tohle celé je o Tobě

Jak by také mohlo, když tak ráda měníš masky

Nikdy dlouho neprodléváš v jediné podobě

Jsi adoptivní dcerou pyšné matky lásky

Tvůj úsměv září jak brilianty ve vodě

Je jedno, jaký obličej jej zrovna nosí

Za Tvou přítomnost lze vděčit jen náhodě

Která jednou za čas na kolenou štěstí prosí

Třikrát do měsíce změníš fotku na občance

Lak na nehty, řetízek i pár náušnic

Učím se kroky do vždy jiného tance

Jak nepodlehnout se však učím ponejvíc

Když odejde nenávist

Sedíme tu spolu, je prvního máje

Ptám se Tě, proč jsme museli utéci z ráje

Proč jsem Tě omrzel, a ani jsi to neřekla

Místo toho mne za ruku odvedla do pekla

Sedíme tu spolu, je prvního května

Snažím se zjistiti, proč byla jsi běhna

Proč Ti nestačilo mít jen jednoho kluka

Proč osudů tolik sama měla jsi v rukách

Sedíme tu spolu, je prvního pátý.

Smějem se na sebe, jsme vodnicí sťatý

Chci vědět cos dělala, jak ses měla tu dobu

Kolik dalších lásek jsi pohřbila v hrobu

Sedíme tu spolu, zvláštní je den dnešní

Milenci líbaj se pod rozkvetlou třešní

Co dříve mne trápilo, více mne netrápí

Naše minulost zkrotla a přišla o drápy

Sedíme tu spolu, po dnešku je zas zítřek

Pod Tvou masku jsem nahlédl, toužíc spatřit vnitřek

Proč největší hračkou byla srdce těch druhých

Proč největší zábavou - bodati do nich

Sedíme tu spolu, dřív moc jsem Tě miloval

Budoucnost společnou v barvách duhy jsi maloval

Hledím Ti do očí, Ty stále jsi tak krásná

Však má iluze o Tobě je konečně jasná

Sedíme tu spolu, v ten slunný den květnový

Kladu Ti otázky, doufám, že mi odpovíš

Sedíme tu spolu, možná naposled a možná ne

Když nenávist odejde…

co vlastně zůstane?

Prosím nelituj

Proč měl bych trpce litovat?

Že jsi viděla mé myšlenky a karty

V textu párkrát skloňoval jsem slovo milovat

Nikdy však jej neposadil na rty

Proč s ruměncem měl bych se stydět?

Nést si výčitky až do konce dnů?

Za ukázku něčeho co vlastně není vidět

Za skromnou projekci fantastových snů

Co by řekla mi Tvá ústa, mít možnost je slyšet?

Usmála by ses, či by to byl hněv?

Byly by Tvé věty z oceli či plyše?

Proč jsem to udělal a čí jsem vlastně krev?

To samo slunce se v Tvých očích skrylo

Kolébkou mé múze stal se úsměv Tvůj

Tak to vzniklo, tímhle se to způsobilo

Nelituji.

Prosím ani Ty nelituj

Kometa

Ta zvláštní směsice modré a zelené

Čistá jak řeka Rubicon u svého pramene

Kde Julius Caesar nohy smočil

Tak na mne působí Tvé oči

Zkus vyhrát boj se svojí nedůvěrou

Kdyby lidská krása byla matkou

Ty bys byla její dcerou

A já mám na chvilinku krátkou

Možnost sledovat, jak vstáváš

Opřen o dveře, rukou křečovitě futra svírám

Víš, že bereš mi moje práva?

Nemohu mluvit, dýchat, pouze zírám

Jako ateista, kterého se nikdy netkla víra

Náhle věřím, že Tvůj půvab není zdejší

Jsi kometou, jenž obletěla světy vnější

Pak se nebesa roztrhla a vznikla díra

Kterou jsi sem k nám propadla

Unavená už jsi asi byla

Míjejíc ptáky, hmyz a letadla

Jsem rád, že má postel se Ti zalíbila

Květina

Nevěda co se životem, dlouho jsem nikde neměl stání

Jednou mne však navštívila vysoká postava v kápi

Řekla mi, že měl bych sobě hledat zaměstnání

Abych byl k něčemu, jako všichni správní chlapi

Tak jsem se stal zahradníkem, květům dával svoji lásku

Staral se o ně, každý den je čistou vodou zaléval

Rozmlouval s nimi, přestože nevydaly ani hlásku

S nimi jsem vstával a vedle nich do noci prodléval

Přesto jsem nebyl zahradník nijak skvělý

Jedna mi odkvetla, vzpomínky na ni čas mi vzal

Další dvě jsem si oblíbil, však ostré trny měly

Z prstů mi tekla krev, taktéž s nimi jsem to vzdal

Přemýšlel jsem, jestli dělám správnou práci

Dost možná minul jsem se povoláním

Proč mé květy péči bolestí mi vrací

Náhle mám zvláštní touhu se jich stranit

Však rozkvetla nová květina a s ní pestrý byl můj svět

Probouzel jsem se s myšlenkou, že ji zase uvidím

Je velmi krásná, a já toužím k ní přivonět

Starat se o ni, před sluncem být její stín

Roste nesměle, ve své zemi i v mé duši

Že ona je ta správná, kdo dal mi tenhle pocit?

Bojím se jí prozradit, jak velmi jí to sluší

Nechci, aby věděla, že její půvab má mě v moci

Jako kdyby sad vybledl, jen o ni chci se starat

Alespoň tak dlouho, dokud bude chtít vodu pít

Usmívám se na ni, však zároveň musím se i kárat

Že mám její květy, však i srdce chtěl bych mít

Být jen tak motýlem

Chtěl bych být motýlem s křídly stovky barev

Třepotal bych se v červánkách pozdního léta

Byl bych silným. Tím nejsilnějším z larev

Být jen tak motýlem a užívat si světa

Jedl bych nektar z nejsladších květů

Žízeň hasil u pramene horských tůní

A pouze tehdy dal jsem sbohem světu

Když náhle přiváben byl Tvojí vůní

Všimla sis motýla, jak kolem Tebe křídly mává

Zaujal Tě, tak se ho snažíš chytit do síťky

Nad vámi nebe rudé je, jak tekutá láva

Na tvář Ti vtisklo slunce poslední dnešní polibky

Setmělo se, dál křídly tichou hudbu píši

Když mě zbavíš svobody, co se stane pak?

Po louce běháš Ty, také kobylky a myši

Stále mácháš síťkou, přestože Ti slábne zrak

Jsem už unavený, přestat by se Ti nechtělo?

Vysílen, náhle malátně do trávy padám

Zatímco noc vroucně líbá den na čelo

V dlani máš motýla, v němž život zvadá

Zemřu dávno předtím, než se znovu rozední

Vydám se tam, kam musí všichni motýli

Slzám v Tvých očích patřil můj pohled poslední

Pro nás není nebe - já však byl v něm

na chvíli…

Pokud snění je zločin

Pokud snění je zločin, pak jsem vinen v plném rozsahu

Přestože o svém snu jen píši, mluvit nemám odvahu

Cítím se jako Robespierre, zatímco mé představy jsou Dantonem

Jako kapsář pašuji je, nežli mne svezou antonem

Pověz mi prosím, kam jsi schovala svá kouzla

Jak rychle a neústupně jsi mi do myšlenek vklouzla

Proč na Tebe myslím, přestože tě málo znám

Nevím, jestli to máš stejně, anebo jsem v tom jen sám

Pokud snít je hříchem, nemá cenu chodit ke zpovědi

Ty držíš všechny trumfy, ve kterých jsou odpovědi

Já hraji s rukou odkrytou podle Tvojí taktovky

S obavami prvňáka, jenž si nedal penál do aktovky

Řekni mi prosím, kdes ukryla čarodějný plášť

A pokud Ty nic necítíš, proč já měl bych cítit zášť?

Můžeme spolu skončit v ráji, nebo sám projdu cestu křížovou

Buď ucítím vůni růží, nebo ochutnám olovo

Pokud sny jsou zakázané, pak porušuji pravidla

Nechtěl jsem si připustit, žes uvolnila stavidla

Proč měl bych dávat ruce tam, kde snadné je se spálit

V lásce jsem se zklamal dřív, proč bych ji měl nyní chválit

Prozraď mi prosím, kam jsi dala kouzelnickou hůlku

Magie Tvého úsměvu vzala mi duše půlku

Kdybys mi ji dala nazpět, to mohl bych si přát

Pak bych Ti totiž celou duši chtěl do dlaní dát

Podzim

Příroda se pomalu noří do šera,

Brzy všechno pokryje sníh

Je to tak dávno, či stalo se to včera?

Ještě stále slyším Tvůj smích

Vzpomínáš na všechny ty věty

Vyřčené nebo psané

Na chvilku jsi překouzlila mé světy

V divoké krajiny nepoznané

Obnažen, hledal jsem místo

Kde sám sobě se zase skryji

Nežli jsem nalezl oporu jistou

Ve vlastní apatii

Všechno je zastřeno, a mé bývalé lásky

Jak sudičky u kolébky stojí

Však nemluvně uvnitř již dávno má vrásky

A šrámy, co čas nezahojí

Miluji! Asi jen zvuk toho slova

Jak krásně a naivně zní

Miluji, co vše se do něj schová

Prvotní štěstí i hřích poslední

Žádné vločky, zatím padá jen listí

Podzim si žádá poezii

Tak mu vyhovím, a zas přijdu si čistý

Opět cítím, že ještě žiji

Princezna z paláce

Jako hádanka egyptské sfingy, nebo kostka pana Rubika

Jsi složitý rébus a sen každého křížovkáře

Mám v sobě něco, co je zakázáno odmykat

Však zámky samy padnou, když hledím do Tvé tváře

Mohl bych se Tě dotknout, kdybych natáhl ruku

V touze zjistit, zda jsi víla, nebo skutečná

Tvůj hlas je symfonií- majákem v moři hluku

Ta věc co byla zamčená, přestává být netečná

Já jsem pouze žabák, a Ty zasloužíš si prince

Když mne políbíš, změním se? To stěží

V mých verších však najdeš obě strany mince

Zde nemohu lhát, a o to tady běží

Kdo jsi, odkud jsi přišla a proč hlavu ztrácím

Když vedle Tebe kráčím ráno do práce

Sám se pak domů se soumrakem vracím

Myslíc na Tebe, princeznu z kouzelného paláce

Už Tě omrzely zlaté komnaty a perské koberce?

Náhle ses rozhodla, že přijdeš a mě okouzlíš

Nevěda co dělat, zkouším vydávat se za herce

Co pro tyto pocity buduje si neprodyšnou skrýš

Chtěl bych říci pravdu, ale nechci, abys utekla

Zpět do svého chrámu z démantů a mramoru

Mosty bys spálila a všechna lana přesekla

Skrze bránu z alabastru vrátila se nahoru

Tam bys na mne shlížela, z věže ze slonoviny

S nedůvěrou bála se toho, co bych Ti chtěl dát

Já na zemi bych čekal, nevinný a přeci vinný

Už pouze tou skutečností, jak moc vlastně mám Tě rád

Bez múzy nejsi básníkem

Bez inspirace nestvoříš nic, a pokud ano

Pokud splácáš věty, a vydávat je budeš za díla

Bude to ošklivé, jak mraky potažené ráno

Jako vůně milované ženy, jenž Tě zradila

Bez nápadu nejsi nikým, a pokud přeci

Pokud se i tak chceš považovat za básníka

Pamatuj si, že Tvůj um jen hnije v kleci

A Ty nemáš klíč, kterým se klec odmyká

Múza, která Tě opustila, ten klíč v ruce třímá

Dříve Tě stokrát za noc líbala v Tvých snech

Dnes nespí s Tebou - někde jinde tiše dřímá

Na svých ústech necítíš její horký dech

Někdy měla vlasy v barvě zlaté řeky

Jindy se skvěly hnědí kaštanového plodu

Jednou s Tebou byla chvíli, jindy celé věky

Však když jsi žíznil, vždy nabídla Ti vodu

Láska hedvábnými provazy svázala Vás k sobě

To pak jste spolu v tanci trávili celé týdny

Když chceš mít múzu, musíš přinést oběť

Když už ji máš, tak zacházej s ní vlídně

Pak odešla láska, a přišla spousta pýchy

Jsi teď velkým poetou, co se bez svojí múzy obejde

Její hlas, dříve Ti šeptal – nyní je zvláštně tichý

Vzpomeneš si na ni vůbec, potom, co tiše odejde?

Najednou zas žízníš, však nikdo nedoleje vody

Ty jemné štíhlé ruce, co Tě hladívaly po tváři

Jsou náhle pryč a někdo jiný sklízí jejich plody

S ní procházel ses nebem, bez ní strádáš v žaláři

Nechals ji jít, proklouzla Ti v dlaních

Jako horký sypký písek na poušti

Chceš skládat básně? Musíš rychle běžet za ní

Neboj se, vždyť ona ráda odpouští

Jednou ji zas potkáš, až naděje se začnou krátit

Zatím jen nadáváš si bláznů, žes ji nechal jen tak jít

Pak do ní málem vrazíš. Bude se cudně usmívati

Až opět poznáš lásku, můžeš zpátky svou múzu mít

Table of Contents

Prolog

Růže lásky a její trny 1

O knize a poděkování 2

Prolog 4

Poezie je letákovým inzerátem lásky 5

Příteli o Lásce 6

Režisér hororu, jenž měl být sen 7

Mária 8

Jsi nepopsaný list 9

Kapka odhodlání v kalichu strachu 10

Touha 11

Ty jediná jsi barevná 12

Pomník 13

Výpověď Platonika 14

Růže lásky a její trny 15

Šest pohledů 16

Pyrrhovo vítězství 17

Tak to bych rád 18

Žádné a všem 19

Když odejde nenávist 20

Prosím nelituj 21

Kometa 22

Květina 23

Být jen tak motýlem 24

Pokud snění je zločin 25

Podzim 26

Princezna z paláce 27

Bez múzy nejsi básníkem 28