Silveria I

Nenaplnené proroctvo

Krajina zatvorených očí

Stanislav Hoferek

Poznámka: Nedokončené dielo

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

GKBN

Stanislav Hoferek

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2012)

111100

Obsah

Silveria I 1

Predslov a autori 3

Stručne o Silverii 4

Prehľad hlavných udalostí a mapa sveta 5

Intro 7

Filipova kniha 7

Poľadovica 7

Krajina zatvorených očí 8

AKT I 10

Rebrík 10

Silveria Silveria zo Silverie 13

Stretnutie s anjelom 20

Obžalovaná 25

AKT II 31

Odlietame 31

Erika a Lara 35

Chalúpka 43

Katedrála a bazár 49

AKT III 56

Klarkastrya 56

Vojenská škola 62

Sila Nitrillonu 70

Come to the dark side, we have cookies! 78

AKT IV 86

Tretia strana mince 86

Bohyňa 90

Sila jednotlivca 96

Predslov a autori

Hovorí sa, že nič nie je nemožné. Celý život je zbierka možností, pričom sa niektoré využijú a iné nie. Aké by to bolo, vytvoriť vlastný svet? A aké by to bolo dostať sa do neho? Mohlo by to byť krásne. Vkĺznuť do sveta, kde všetko funguje podľa našich predstáv. Všetko to, čo chceme by si mohlo nájsť miesto a to, k čomu máme odpor, zmizne. Vytvorí sa svet, kde nebude nuda, stereotyp a čakanie, kým sa niečo udeje. Aké to ale je, keď by ste chceli vytvoriť svet, ale ten je úplne iný ako sa čakalo? V Silverii táto možnosť nastáva. Ocitnite sa v svete, ktorý ste vytvorili, ale nenastavili podľa vašich predstáv. Nebol na to čas. A práve ubiehajúci čas mení udalosti i všetko, čo ste si vysnili. Otvorte váš svet, ktorý už nie je vašim svetom a zažite dobrodružstvo, ktoré z vás urobí hrdinu i verejného nepriateľa. Čo s tým urobíte?

Druhá trilógia z Greenie knižnice. Silveria, alebo inak krajina zatvorených očí, je úžasný príbeh, ktorý zažíva autor vlastného a značne nehotového príbehu, zatiaľ čo je on sám v kóme po autonehode. Silveria je svet studenej vojny, psychiatria na každom kroku a tiež miesto, kde sa mieša humor, odvaha, recesia a irónia.

Dielo by určite nevzniklo bez niektorých ľudí, ktorí k nemu priložili ruku. Ďakujem Adi Rohrböckovej za pomoc s obálkou, Lucii Mičudovej za kresby postáv a Adriáne Hanešovej a Martine Zacharovskej za neoceniteľnú pomoc s úpravami textu.

Stručne o Silverii

Šťastie v nešťastí sa môže ukázať v akejkoľvek situácii. Nešťastie, v ktorom sa ukáže aspoň trocha šťastia. Veľa by o tom mohol hovoriť Filip, ale nemôže. Mladý spisovateľ sa deň pred osudnou jazdou pustil do novej knihy. Nazval ju Silveria a malo ísť o nový svet. Autonehoda ho však nielen zmordovala, ale ešte aj priviedla do kómy. Namiesto svojej postele má posteľ nemocničnú a dýcha len s pomocou prístrojov.

Vedci sa doteraz nezhodujú, či je možné, aby takýto človek niečo počul. Niekoľko povzbudivých slov od najbližších je niekde zvláštne, no inde je to nepísané pravidlo. Martina pri ňom ostala. Filip nie je jej priateľ, milenec ani nič také, viac ako úprimné priateľstvo ich spája rodinné puto. Aktuálne tiež dotyk dlaní. Niekedy ho príde pozrieť, povie mu novinky a niekedy aj niečo vtipné, no nedostáva na to odozvu. Miesto Filipových slov počuť len dýchací prístroj a monitorovanie srdca. Tlčie. Jednotvárne. Filip mal šťastie, prežil hrozivo vyzerajúcu nehodu. Aspoň tak to vraveli doktori. Tiež niečo o silnom korienku. Nebolo problém nájsť optimistu, ktorý by povedal, že sa preberie. Nikto ale nevedel kedy to bude a v akom stave.

Zatiaľ čo reálny život Filipa ovplyvňujú predovšetkým prístroje, jeho myseľ objavuje úplne nový svet. Nepozná ho dobre, ešte ho len začal vytvárať. Nevie, ako dlho v ňom bude a z knihy, kde sa o Silverii rozpísal, bola len polovica strany. Krátky opis sveta. Filip sa dostal do svojho diela. Známe predstavy však majú svoje hranice. Sen, ktorý sa podobá na realitu a tiež sen, v ktorom nie je sám.

Krajina je rozdelená na štyri kráľovstvá, mimoriadne odlišné a často súperiace. Historicky vznikli štyri národy po tom, čo si kráľovná dôb minulých chcela udobriť štyroch bohov. Každému venovala jednu časť. Vzniklo z toho nepriateľstvo a vojny, predovšetkým medzi severom a juhom a východom a západom.

Prehľad hlavných udalostí a mapa sveta

0 Štyria bohovia spolu vytvorili svet a všetko živé v ňom

299 Vznikajúce mestá zničilo veľké zemetrasenie

340 Narodila sa kráľovná Silveria

380 Začiatok kompletnej dominancie, Silveria je neobmedzeným vládcom sveta

391 Silveria rozdeľuje svet na štyri časti, aby si získala bohov

392 Začína sa občianska vojna, severné kráľovstvo (Herbeleth) kúzlami pozabíja vodcov všetkých ostatných krajín a kompletne si podmaňuje západné a južné kráľovstvo

393 Silveria zomiera, v snahe o navrátenie pôvodného stavu

397 Tri štvrtiny východnej časti sú zničené ohňom černokňažníkov zo severu

399 Silveria II. je zavraždená severanmi

412 Začína občianska vojna, démoni bojujú o moc

418 V južnej časti démoni použili svoju moc na odvrátenie prírodnej katastrofy, získavajú si rešpekt

423 Severania dobyli posledné časti východného kráľovstva, zjednotený svet pod ich vládou

430 Na juhu sa zviditeľnil mocný čarodejník Sirial, dáva sa do služieb ohnivých démonov

435 Severania sa pokúsili zabiť Siriala pre jeho nesúhlas s ich vedením, no ten unikol

438 Sirial v tajnosti otvára školu pre nadaných mágov a učí ich vodné kúzla

440 Začína sa otvorená vojna proti severu, k Sirialovi sa pridáva zaostalá južná a takmer úplne zničená východná časť

443 Počas bojov sa podarilo západnému kráľovstvu, dovtedy neutrálnemu, docieliť mier a uznanie štyroch častí

444 Sirial sa sťahuje z verejného života do ústrania

450 Sever začína ďalšiu expanziu, ale všetky tri krajiny sa rýchlo púšťajú do spoločnej obrany a ľahko premáhajú sever

451 Mier prisúdil územné ústupky, no v nasledovnom roku sa podarilo severu dobyť všetky územia späť. Trpaslíci z východu však odniesli všetko hodnotné zo severného kráľovstva

467 Severu začína vládnuť Tartoth, prezývaný diplomat. Spôsobuje rozbroje medzi tromi ostatnými časťami, zvlášť medzi trpaslíkmi na východe a Marvenacmi na západe

471 Tartoth z neznámych dôvodov zomiera. Z rôznych podozrení vzniká boj, ale rýchlo sa končí.

531 Trpaslíci z východnej časti (Kragg) nájdu telo samotnej Silverie. K prekvapeniu všetkých dali telo na dražbu. Spustilo to vlnu odporu

538 Marvenaci sa rozhodli vyhlásiť vojnu trpaslíkom, no ani démoni na severe a ani Silverijčania im nedovolili prejsť cez ich územie. Bol vyhlásený mier, ale nepriateľstvo pretrvalo

541 Podpísala sa zmluva o vzájomnom neútočení a spísali sa pravidlá spolužitia vo svete

580 Málo zaujímavá Silveria na juhu bola zasiahnutá morom. Zomrela väčšina obyvateľov a akákoľvek vláda sa rozpadla. V ďalších rokoch sa lokálne konflikty, ďalšia vlna moru a vysťahovalectvo postarali o to, že sa Silveria stala takmer prázdnou krajinou a zemou nikoho

592 Trpaslíci z Kraggu dobili a obsadili väčšinu severnej Silverie

593 V krajine Silveria sa objavil človek menom Filip

Intro

Filipova kniha

Vraciam sa domov, netrpezlivo a s veľkým očakávaním. Vytvorím trhák, moje najlepšie a najdokonalejšie dielo. Mám názov a politický motív. Chcem ukázať, ako to bolo v tom seriály. Mali super nápad a ja to dovediem do dokonalosti. Silveria prekoná všetko. Verím tomu!

Tlačím do seba to, čo ostalo z raňajok. Nemám hlad, mám vyššiu túžbu. Zapínam počítač, textový editor a dávam veľkým písmom nápis. Silveria. Aký dám podnadpis? Prečo som nad tým nerozmýšľal cestou? Silveria ako hlavný nadpis a pod tým... čo tam dám? Nechávam voľné. Niečo ma napadne, určite áno. Prvá kapitola bude o politickom rozdelení. Nejaký kontinent bude rozdelený na štyri časti. Západ bude opakom východu a sever juhu. Jednoduché. Geniálna myšlienka, geniálne jednoduchá.

Ako to urobím? Rozštiepenie na štyri časti sa neurobí len tak, tam treba dôvod. Prečo sa bude sever nenávidieť s juhom a západ s východom? Filozofia? Náboženstvo? Blázniví lídri? Prírodné podnebie? Katastrofy? Je toho tak veľa. Začať by som mohol s nejakým proroctvom. Viem, že je to ošúchané, ale každý musí niečomu veriť. Proroctvo, že raz príde niekto, kto dá všetko na poriadok, utíši vojny, nasýti hladných a tak podobne. Politika a vojny? To by šlo. Vojen je veľa druhov, niektorá sa hodí. V Ríme boli vojny útočné, obranné, občianske, s otrokmi a neviem ešte aké, čo by sa dalo použiť? Alebo dať niečo na spôsob studenej vojny?

Južná časť sa bude volať Silveria. Silveria v Silverii. A hlavné mesto Silverie bude tiež Silveria, ale nebude v Silverii. Z nejakého dobrého dôvodu. Ale nie, toto nie sú dobré nápady. Už teraz som z toho jemne popletený. Kto by to čítal? Jedna Silveria stačí, a aj to je len pracovný názov, kým nevymyslím niečo lepšie.

Zvoní telefón. Pozerám na displej a čítam nahlas slovo Cukríček. Tak sa sama pridala Martina. Zvláštne, detské, ale nechcelo sa mi odvrávať. Už to tak ostalo. Dvíham a zisťujem, že je zle. Musím okamžite bežať.

Poľadovica

Mobil mám, peňažen... kde som ju dal? V kuchynke? Nie, v kuchynke nebude. Alebo áno? Niekde tu musí byť! Taká kôpka drobných, zabalených spolu s dokladmi. Pôvodne peňaženka, teraz už len niekoľko zdrapov, ktoré držia pokope silou vôle a môjho zošívania. Rád by som vedel, kde sa práve nachádza tá ťažká zbierka drobných mincí. Papierové do nej často nezavítajú a keď áno, okamžite vylietavajú. Účty, jedlo, benzín, chľast, kino, žobráci a to všetko, to je poriadna záťaž.

Trojizbový byt, a to doslovne. Kúpelňa, izba s dvojplatničkou a niečo, čo by ten najväčší zúfalec nazval chodbou. Niekto ako ja. Obydlie, ktoré sa len ťažko nazve mnohými prídavnými menami. Úplne postačuje uznať, že je to biedne. Niekde v tomto miniatúrnom bludisku sa nachádza moja peňaženka.

Pohľad na budík z minulého storočia mi zmazáva z hlavy úplne všetko, s jednou výnimkou. Meškám a prídem neskoro, ak s tým niečo neurobím. Nemám čas na hľadanie peňaženky. Schmatnem ešte kľúče a ponáhľam sa priveľa na to, aby som mohol čakať na výťah. Slalomujem nadol osem poschodí, pomedzi všetky tie zaľúbené dvojice na schodoch a prázdne krabice. Ešte sedem, ešte šesť, päť... a po chvíli sú posledné schody za mnou. Lámem rýchlosť svetla pri šprinte k autu, keď tu sa mi pod nohy začne tiskať ľad. Tresk o zem!

Ako inak to mohlo dopadnúť? Šnúrky nezaviazané, papiere, ktoré nesiem so sebou, mi kradne hlúpy vietor a najradšej by som ho vytrieskal, ale nemám ako – a nemám čas. S boľavou nohou naskakujem do ďalšieho svedka udalostí z minulého storočia a uháňam tam, kde sa niečo deje. Tehla na pedál, znie tu deathmetal z roztancovaných plechov tejto starej haraburdy a boľavá noha má na starosti brzdu. Letné tenisky na nohách, letné pneumatiky na aute a neskorý november, to nie je ideálna kombinácia.

„Kde si bol? Musím si zariadiť šaty a všetky tie veci! Sľúbil si mi, že tu budeš! Sľúbil! O tretej! A vieš koľko je hodín? Mal si si pozrieť, koľko je!“ Martina na mňa bľačí a vôbec sa jej nečudujem.

„Však prepáč, nešlo to skôr. Ale ešte všetko stíhaš.“

„Nestíham! Už je polovica obchodov zavretá! Mala som ísť pešo, bola by som skôr! Si naozaj neschopný. Mám ti to opakovať? NES-CHOP-NÝ!“

Martina je anjel. Nemá síce krídla a viac ako do biela je vždy zafarbená do červenej, ale je zlatá. Samozrejme s jednou výnimkou, keď niečo nestíha. Vtedy je to čert, hotový Satan a má také nervy, že len ten najväčší hlupák by s ňou chcel byť v jednej miestnosti. Alebo v jednom aute. Zajtra je sobota. Jej sobota, vraj najdôležitejší deň v živote. Našla si svojho princa a dúfa, že bude navždy šťastná. Má dobrý bod, ten jej Gusto má síce hlúpe meno, ale vyzerá byť v pohode. Možno im to aj vydrží. Len by mohol trochu viac pomôcť s prípravami.

Maťka je sesternica, spoľahlivé stvorenie, ktoré je zaujímavé predovšetkým vtedy, keď nie je stále na očiach. Raz za mesiac ju niekde uvidím a po tom, čo zistím, že sa jej v živote zmenilo tristo vecí, sa dostanem na rad aj ja. Poviem svoju smutnú pravdu, že je môj život stále rovnaký.

Auto driape do kopca. Za volantom ja a na preslávenom sedadle smrti Martinka, robiaca si poznámky. Miluje štvorčekované papiere, v tom má vždy prehľad. Množstvo políčok a kde treba, tam sa objaví X. Držím volant, ale tie papiere ma lákajú. S X, bez X, s X, bez X, s X, bez X. Potom to už nie je také pravidelné. Dlhánsky zoznam všetkých potrebných vybavovačiek, ktoré stihne. Nemám najmenšie tušenie kedy a ako, ale stihne. Vždy všetko zachráni mesiac dopredu, alebo aspoň v poslednom okamihu.

Tlačím rýchlosť ešte o niečo vyššie, aj keď už teraz má tá rachotina so zamrznutým asfaltom problémy. Kašlem na stále ostrejšie zatáčky, som motivovaný Martinou, ktorá sa musí dostať včas z miesta A na miesto B. Len aby sme sa nedostali niekde do P.

„Boha!“ Hreším a brzdím. Cyklista? Teraz? A ani sa nepozrie? To čo je?

Letím s autom do najbližšieho stromu. Brzda nebol dobrý nápad, volantom hýbem úplne zbytočne.

Krajina zatvorených očí

Prebúdzam sa. Rád by som vedel kde. Okolo mňa je krásna krajina. Stúpam po akejsi tráve, ktorá vyzerá skoro ako zo striebra. A vôbec, všetko vyzerá byť strieborné. Tieňované niekde medzi bielou a ostatnými farbami. Dostal som sa kdesi do tundry? Nie, tam nie, to nevychádza logicky. Musí to byť niekde inde. Žiadna polárna oblasť, toto bude sen. Spím?

Skúšam uštipnutie. Čo som dokázal? Ako tak uvažujem, asi vôbec nič. Stojím uprostred niečoho. Mám pocit, že keby som išiel ktorýmkoľvek smerom, išiel by som proti vetru. Kam ale ísť? Ani neviem, kde som!

„Máš hlavu, Filip, máš hlavu! Použi ju!“ Hovorím si len tak, sám pre seba. Potrebujem sa zorientovať, potrebujem... potrebujem... pohľad zhora! Samozrejme!

Všímam si krajinu. Nie je to rovina, vidím v diaľke kopce a niekoľko je ich aj dosť blízko. Dosť na to, aby som sa tam dostal pred tým, ako mi od chladu úplne prestane fungovať svalstvo. Potom čo? Čo robiť? Vyberám si najbližší vrch. Ak to môžem nazvať práve týmto pojmom. Kopček medzi kopčekmi. Vyliezť naň znamená trochu viac rozhľadu za cenu energie, ktorá by sa v tejto zime hodila. Som rozhodnutý, ide sa hore.

Po tráve, ktorá je úplne maličká, sa až podozrivo dobre kĺže. Musí byť všade? Krok za krokom sa približujem k vrcholu. Výstup je pomalý, v dobrom počasí a v nejakej normálnej krajine by som bol už dávno hore. Zápasím s každým jedným centimetrom.

Po toto som sem išiel? Toto je ten slávny, žiadaný výhľad? Stále rovnaká krajina, obrastená trávou a sfarbená na takmer bielu. Vietor posilňuje a moje vlastné sily slabnú. Stále sa pýtam sám seba, kde to vlastne som. Jedno vysvetlenie je horšie ako druhé.

Martina? Čo? Čo tu robí? Vidím sesternicu, na opačnom konci tohto kopčeka. Nechávam všetky myšlienky bokom a utekám, čo mi sily stačia. Šmýkam sa po zmesi snehu, ľadu a trávy. V teniskách z toho najlacnejšieho plastu sa snažím prekonať rekord. Nemyslím na nič, len na ňu. Prečo tam leží?

„Ty žiješ? Čo tu robíš? Maťka! Maťa prebuď sa!“ Trasiem s ňou a cítim v nej život, ale je slabá. Všímam si krv. Vyteká jej z krku. Neviem čo robiť, vôbec neviem. Narýchlo jej zastavujem krvácanie z rany dlaňou a celú ju zakrývam vlastným telom.

Spomeň si, spomeň si. Autoškola chlape, ten kurz. Bolo tam niečo o zraneniach. Urob niečo, myslím si len tak, sám pre seba. Volám na ňu menom a počasie sa ešte zhoršuje. Mrzne mi pokožka, no predovšetkým nádej. Odtiaľto sa nedostanem. Mám to, trenie! Dotýkam sa jej líca a triem oň svoje ruky. Chladné na chladnom, to veľa neurobí, len čo cítim, ako chladnem ešte viac. Strieborná krajina vo mne prebúdza smútok. Zima, trpenie moje i niekoho, na kom mi vždy záležalo. Maťka je človek, na ktorom mi bude záležať do konca života, aj keď sa bojím, že koniec je blízko. Bez tepla, jedla a nádeje sa nedá žiť.

Môže byť toto Silveria? Všetko je strieborné, tak by to mohlo byť. Silver je po anglicky striebro, podľa toho som vymyslel ten názov. Alebo je to Silveria a zomriem v svojej krajine, alebo je tu ešte jedna možnosť, už mi naozaj šibe. Ešte je tu možnosť číslo tri, toto nie je reálne, všetko je len v mojej hlave a v skutočnosti ležím na posteli a spím. Bola tá havária reálna? Čo ak som v nemocnici? Potom by toto bola krajina zatvorených očí. Možno sa z nej dostanem von, keď zamrznem. Alebo tu budú tajné dvere.

Pozerám na Martinu. Nedýcha, rýchlo stráca farbu. Nie je tu vôbec nič, čo by som mohol urobiť. S úžasom sledujem svoju ruku, ako jej zatvára oči. Plač vraj nie je zlý, ale teraz sa cítim byť ten najhorší na svete. Ak je toto všetko sen, tak je to zlý sen. Ak je to ale aspoň trochu reálne, som zodpovedný za smrť. A to k tomu svoju nepočítam.

AKT I

Rebrík

„Máš rebrík?“

Otváram oči. Nemám najmenšie tušenie, o čo ide. Aký rebrík? Čo za rebrík? Zomieram od zimy a nedá sa mi rozmýšľať ani nad tým, či žijem alebo nie. Tak čo kde aký rebrík? Mužský hlas to opakuje. Máš rebrík, máš rebrík. Snívam. Jeden z tých nepodarených snov. Možno som v nemocnici a niekto z kamošov sa ma pýta tú najväčšiu hlúposť, čo ich napadla. Alebo sa niekto opil a mýli si ma so školníkom.

„Pravdepodobne so sebou nemá rebrík, pane.“

„Už som sa bál, že vyjdeme naprázdno.“

Zdá sa mi to? Akýsi rozhovor. Niečo sa tu deje a začínam sa cítiť viac... cítiť viac... živý. Skúšam vstať, ale v polovici padám na niečo mäkké. Zas tá tráva? Nie, niečo iné.

„Už je hore.“

„Ešte nie, ešte chvíľu.“

Konečne vidím. Nie tak zreteľne, ako kedysi, ale viem, že niekde som. Takmer všetko je biele. Steny, strecha, podlaha. Akýsi stan. Prečo je všetko biele? To ma zajal nejaký Ku Klux Klan alebo čo?

„Maťka,“ vydralo sa zo mňa. Cítim, že sa na mňa niekto pozerá. Ona? Tie mužské hlasy? Zatiaľ neviem. Asi stále snívam.

„Máš rebrík?“ Niekto sa ma pýta a ja mu odpovedám vlastnou otázkou. Pýtam sa na Maťku. Neviem čo je s ňou a záleží mi na nej. Musím vstať, nájsť ju, postarať sa o ňu. Dúfam, že žije. Nikto mi na to neodpovedá a ja strácam vedomie, neviem na ako dlho.

Zobúdzam sa. Vidím a počujem pomerne zreteľne. Predo mnou je deväť vojakov a jedna žena, ležiaca na zemi. Určite Martina, ale je veľmi bledá, oblečená v niečom inom. Jej pôvodné šaty sú vedľa nej. Dvíham sa a snažím sa k nej dopracovať, ale telo ma neposlúcha. V prostriedku padám. Znovu vstávam, čo sa len dá, a padám. Nešikovne priamo na jej nohu. Hovorím jej prepáč, ale neodpovedá. Žiadna odozva.

„Dostal si ju, blahoželám.“ Otáčam hlavu k tomu, čo to práve vyriekol.

„Čo? Je v poriadku? Žije?“

„Nežije, dobrá práca.“

„O čom hovoríš? Ja chcem, aby žila! Maťka dýchaj, dýchaj!“ Búcham ju po hrudníku a je to ako udierať do kameňa. Napriek tomu, že ma z toho bolí ruka, udieram stále, čoraz väčšou silou. Nerozmýšľam a konám. Ja ju zachránim.

„Dobré ťahy, takto treba na trpaslíkov.“

„Akých trpaslíkov? Už nič nechápem. Mám byť rád, že je mŕtva? To nie som rád, ani najmenej. A akí trpaslíci? O čo tu, sakra, ide?!“

„Nerozumiem ti.“

„Ona je so mnou. SO MNOU. Chcem, aby žila.“

„Vy, Silverijčania, ste naozaj bláznivé zvieratá.“

„Silverijčania? Nie som odtiaľto. Ani ona. Kto si ty?“

„Si naozaj arogantný. Tvoj humor je nemiestny. Takto sa odvďačuješ za to, že som ti zachránil život?“ Pozerám na toho tvora, čo mi to hovorí, a neviem čo na to povedať. O arogancii by sa dalo diskutovať, ale nazvať človeka, ktorý je v tomto svete len chvíľu arogantným zvieraťom, to je trochu veľa.

Zisťujem, čo sa stalo. Prišla hliadka, dali mi niečo do žíl a zabalili ma do teplého oblečenia. Rovnako sa postarali i o Martinu. Až teraz som zistil, že nemám na sebe svoje pôvodné šaty, ale niečo biele. Vyzerá to ako nejaké vlákno. Hodváb? To nie. Ale podoba by sa našla. Som v bielom, v bielej krajine, v bielom stane, medzi bielymi. Ak si teraz niečo naozaj prajem, tak je to zobudenie sa. Ako druhá vec ma napadli slnečné okuliare. Toľko bielej nemôžem vydržať.

Chcem zistiť, kde to vlastne som. Ako ale začnem? Mám pocit, že nech sa spýtam čokoľvek, tento... človek? Je to vôbec človek? Podobá sa. Dva metre, dlhý krk, ale to je z rozdielov asi všetko.

„Čo si so mnou urobil? A čo s Martinou?“

„Budeš zdravé zviera. Dali sme ti oheň.“

„Oheň?“

„Áno, dostal si oheň. Ten ťa zachránil. Teraz mi povedz o tom, koho nazývaš Martina. Má rebrík?“

Filip, mysli! On asi nemyslí rebrík, na ktorom sa šplhá hore alebo dole. Niečo iné. Iný význam. Skratka? Druhá cesta? Výťah? Martina tu so sebou určite nemá výťah. Pripadám si ako v Stopárovom sprievodcovi galaxiou, bez uteráka. A tiež bez rebríka či výťahu.

„Asi nerozumiem správne. Čo sa myslí ako rebrík? Je to niečo na šplhanie?“

„Samozrejme. Nikdy si nevidel rebrík?“

Teraz som naozaj stratený. Čo robiť? Hodil by sa niekto na prekladanie. Pýtam sa na Martinu a jej stav. Mŕtva, neskorá pomoc, nekompatibilita. To, čo pomohlo mne, jej pomôcť nikdy ani nemohlo. Nerozumiem prečo.

„Prečo si myslíš, že je trpaslík?“

„Je menšia.“

„Je to žena, ľudská žena. To isté ako ja. Len je náhodou nižšia.“

Kultúrne rozdiely? Možno. Som ale v Silverii, v mojom svete. Ako by to bolo, keby som ho niekedy dokončil? A vôbec, aký je celý ten svet? Som len v jednej časti, maličkej časti. Ani neviem ktorej.

„Môžeš mi povedať, kde sa nachádzame?“

„Severná Silveria, krajina nikoho. Ako to môžeš nevedieť? Toto je tvoja krajina.“

Ani nevie, že má pravdu. Povedať mu, že Silveria je nejaká knižka, z ktorej som urobil niekoľko riadkov? To radšej nie.

„Som cudzinec, som tu náhodou.“ To znie ako úplná hlúposť. Čo si pomyslí? Zabije ma na mieste? „Som osobná stráž Martiny.“

„Počúvate to,“ veliteľ oslovuje všetkých bojovníkov, „on je jej ochranca! A bez rebríka!“

Zborový smiech. Osem bojovníkov, vrátane veliteľa, ide puknúť od smiechu. Iný svet, úplná fantázia, ale smejú sa ako spolužiaci zo strednej.

„Môžem vedieť tvoje meno?“

„Arcigenerál Arin z Dugave. Ty si kto?“

„Volám sa Filip. Som z krajiny, o ktorej si nikdy nepočul.“

Je ticho. Prečo sa mi nesmeje? Žiadne narážky, vyhrážky, vôbec nič. Po chvíli vstáva a oslovuje ostatných vojakov. Hovorí im moje meno a všetci stíchajú. Atmosféra sa mení, nedá sa mi dobre dýchať. Je mi teplo, vďaka ich zásahu dokonca príjemne, ale neviem, čo sa chystá.

Vstávam. Neviem čo ma to napadlo, ale už sa mi nechce ležať ani sedieť. Vrátila sa mi sila. Môžem kráčať, končatiny sú pohyblivé a vnútro stanu je pohodlné. Za jeho plachtami počujem zúriaci vietor. Nechcem ísť von. Sú šikovní, že dokázali aj v takom počasí postaviť pevný stan, kde by sa vošlo nie osem, ale aj dvadsať ľudí.

„Čo sa viaže na moje meno?“ Stále sa pýtam toho arcigenerála, nemám odvahu pýtať sa ostatných. Popri tom rozmýšľam, čo je to vlastne za titul. Nejaký nadgenerál? Minister obrany? S akou osobnosťou sa tu rozprávam?

„Filip je dávne meno. Myslím, že ako jeho nositeľ ho poznáš veľmi dobre.“

„Som tu prvýkrát, nepoznám Silveriu ani iné krajiny, objavil som sa tu a ani neviem ako. Ver mi, nechcem nikomu ublížiť, rád by som len prežil.“

„Filip je božské meno. Toto je jeho zem, Filip je boh Silverie a sme na jeho pôde. Hovorí sa, že sa vráti a pod vedením niekoho s jeho menom, kto sa objaví v Silverii len tak, sa stane Silveria najsilnejšou časťou sveta.“

To čo je? Proroctvo? Nie, toto snáď nie! Proroctvá sú tak otrepané a nudné! A vždy sa naplnia, všetci budú šťastní. Možno by sa to ale malo stať. Objavím sa, všetko napravím, aj keď zatiaľ vôbec neviem ani čo je zle, a budem spokojne žiť v mieri. Čo si to nahováram, nič také sa nestane. Možno je Filip bežné meno a celé to pasuje na niekoho iného. Ukázal som sa tu, len tak, a Martina tiež.

Znovu sa k nej približujem a hladím ju. Vždy mala jemnú pokožku, aj keď nikdy nebola tak chladná a biela. Všetko je biele, musí byť aj ona? Lúčim sa, v kolektíve chlapov, ktorí neveriacky krútia hlavami. Sú celkom ticho, zatiaľ čo mne vytekajú slzy.

„Ako reinkarnácia boha juhu sa nesprávaš. Nie si ako my, ty dokážeš s trpaslíkmi vyjednávať a priateliť sa, my nie,“ vysvetľuje arcigenerál.

„Prečo vy nie? Ako to vlastne súvisí?“

„My sme zo západu. Marvenaci, ľud západu. Bojovníci, prieskumníci, otvorení novým veciam. Rešpektujeme juh i sever. Poriadok i úplný chaos. Trpaslíci sú našim opakom. Sú arogantní, neuveriteľne tvrdohlaví a namyslení, urobili by a aj robia čokoľvek na to, aby nám mohli ublížiť.“ Doparoma, je to pravda! Som vo svojom príbehu! Jedna vec je niečo také vymyslieť a niečo celkom iné je to prežívať. Tento arcigenerál si musel niečo odtrpieť.

„Neviem, za čo máte Martinu, ale ona nie je trpaslík. Je ako ja. Prišla spolu so mnou.“

„Zachránila ťa.“

„Zachránila ma? Keď som ju našiel, zomierala.“

„Podrezala sa sama. Týmto. Zvláštna zbraň. Nie je veľmi ostrá, no pri správnom použití môže...“

„Počkaj! Ona si kľúčmi... prečo?“

„Kľúčmi? To je ale zvláštne meno.“

„Prečo to spravila?“

„Ty ju poznáš asi lepšie ako ja. Podľa mňa to urobila z depresie. Ak sa tu objavila a hrozila jej smrť zamrznutím, rozhodla sa zomrieť ešte pred tým. Muselo to byť veľmi bolestivé...“

Arcigenerál niečo rozpráva. Nepočúvam ho. Som v skutočnej nočnej more. Sesternica, ktorá by teraz normálne robila posledné prípravy pre svoju svadbu, je mŕtva. Zabila sa. Sama. Prečo? To si sama seba nevážila? Alebo vedela, aké je to zamrznúť na kosť?

„Privolala nás k tebe.“

„Ako to myslíš privolala? O čom zas neviem?“

„Trpaslíkov dokážeme vycítiť. Zvieratá zo Silverie či Herbelethu nie, ale trpaslíkov áno. Hlavne ich krv.“

Pýtam sa na ďalšie veci a dostávam odpovede. Neviem ani čo si myslieť, ale toto je asi ten najhorší žart, aký si viem predstaviť. Som v divnej krajine s divnými pravidlami, kde sa dá zamrznúť, ľudia sa podrezávajú kľúčmi a ten, kto je zo všetkých najbližšie k tomu, aby bol mojim priateľom, má niečo spoločné s komármi alebo žralokmi. Vedel som, že život bude zložitý, ale netúžim teraz počuť všetky zemepisné názvy a ani kydanie na akýchsi trpaslíkov. Navyše Martina nemôže byť trpaslík, iba ak by sa zmenila. Vyzerá rovnako. Vlastne nie. Je mŕtva, chladná a pohľad na ňu mi robí niečo so srdcom. Hlavou mi prelietavajú spoločné zážitky a krásne spomienky sú zmenené čiernou stužkou.

Je trpaslík? Zmenila sa, alebo ním vždy bola? Možno sú veľmi podobné naše dva národy, rasy, kmene alebo ako sa to nazýva. Môžem byť niečo medzi a ona tiež, len ja som viac na juh a ona na východ. Nie najlepšia kombinácia, ak sme na západe. Spomínam si na plánovaný politický systém. Západ nenávidí východ a tak môže mať Martina veľkú smolu. Niečo mi vraví, že je dobre, že nežije. Mohli by ju možno aj mučiť. Ak som z juhu, mám sa relatívne dobre, kým sa nestretnem s niekým zo severu. A s nimi sa západ kamaráti.

Dáva to logiku, rozdelenie na štyri časti je rovnováhou strachu. Zároveň úplné peklo pre toho, kto je v nesprávnom čase na nesprávnom mieste.

Silveria Silveria zo Silverie

Otváram neveriace oči. Ligotajúce sa palisády? Čože? Hrubé drevené koly sú pokryté ľadom. Nádhera, hoci hrôzostrašná. Kráčam v bielej látke od arcigenerála, ktorú mám teraz omotanú okolo tela, na svojom pôvodnom oblečení. Rifle a hodváb, to je kombinácia. Viem, že to nie je celkom hodváb, ale nejako sa to volať musí.

Prichádza sa bližšie k palisádam. Mesto alebo pevnosť, neviem presne. Pred bránou je niekoľko bojovníkov v bielom. Odhadujem ich na pätnásť až dvadsať a je ich ledva vidno. Čo je to za národ, ktorý tak miluje bielu? V knihe som ich nijako nenazval, no ak by to nebol Ku Klux Klan, tak by dostali meno Díleri vápna.

Dozvedám sa, že to obydlie je opevnené hradisko. Úplne nové, zatiaľ bez mena. Nerozumiem, ako môže niekto stavať opevnenie v tejto zime! Len čo sa zbalil stan, ja som začal mrznúť a teraz, aj keď posilnený nejakou ich medicínou a zabalený do asi kúzelných šiat, idem zmrznúť kompletne. Bude zo mňa socha.

„Hej ty!“ Niekto ma oslovuje. Niečo chce.

„Kto ja?“

„Rebrík.“

„Nemám rebrík. Čo máte všetci s tým rebríkom?“ Už mi idú naozaj všetci na nervy a to som tu... ako dlho tu som? Chcem sa zobudiť, okamžite, a radšej by som robil v normálnom svete čokoľvek. Aj behal po rebríku, ak tam bude aspoň teplo.

Arcigenerál prichádza k tomu strážnikovi. Niečo mu hovorí a ten sa upokojuje. To je dobre, veľmi dobre. Môžem ďalej. Alebo to môže byť zle? Cítim sa zvláštne, ako keby ma chceli vystaviť do nejakého múzea. Prípadne naporcovať a zjesť.

Vojaci ma vedú k ohnivočervenej stavbe. Všetko v okolí je biele, zasnežené a chladné... a teraz toto! Červené steny, zo strechy hustý dym a cítim teplo. Čo je to? Sauna? To nie, nič také. Musí to byť nejaká dôležitá budova severanov. Severania, do šľaka! Ak sa oni na mňa pustia, bude so mnou zle!

Nedobrovoľne vstupujem. Horúčavu vidím, cítim i počujem. Predovšetkým však vidím úplne iný svet, aj keď možno maličký. Pec, množstvo dreva a akási rohatá bytosť, ktorá mi podáva palicu. Rád by som vedel prečo.

„Silverijčan! Silverijčan!“

Kričí na mňa, potvora jedna. Podáva palicu a hneď si ju aj berie. Vlastne nielen to, ešte ma chce s ňou biť! To si nedám! Je to poriadny chlap a preto sa radšej uhýnam, ako sa len dá. Som pomalý. Dvíha ma do výšky a stále po mne vrieska, že som zo Silverie. Nestačilo by to povedať raz? Som, a čo? Kompletne zo Silverie nie som, ale v chápaní všetkých naokolo som. Pravdepodobne.

„Čo chceš?“ Pýtam sa ho, nie s veľkým nadšeným.

„Silverjčan! Silverijčan!“ Melie si svoje. Pohľadom sa snažím získať pomoc od arcigenerála, ale ten odchádza aj s družinou. To tu mám byť s tým magorom sám?

On zo mňa stráca nervy? Ako si mám vysvetliť, čo tu vymýšľa? Nemám najmenšie tušenie, čo tu mám robiť a on ma chce biť! Chytám do ruky palicu a tá sa mení, svieti modrým svetlom. Nie celá, len tá polovica, ktorej sa dotýkam. Jeho časť svieti na červeno.

„Silverijčan! Silverjčan!“

„A čo? Závidíš?“

To som asi nemal robiť. Snažím sa striasť zo seba tie jeho chlpaté paprče, ale nejde to. Vlečie ma do vedľajšej miestnosti, ktorá má v strede akúsi jamu. Chce ma tam hodiť a ja sa samozrejme bránim, čo mi sily stačia. Proti takej kope svalov nemám šancu a z dychu toho čerta diabla odpadávam.

Aaaaau! Zobúdzam sa. Vitaj, život. Toto nebo nie je. Mohlo by to byť peklo? Ohne, dym, nariekajúci ľudia, to by pasovalo. Nikde nie je kotol a ak tu čerti sú, nevidno ich. Toto musí byť nejaká cela. Mreže z hrdzavého železa, cez to by som nechcel prechádzať. Ale aj tak chcem! Nikde sa však nedostanem.

Niečo sa ma dotýka. Plaz? Nejaký rohatý drobec? Otáčam sa a vidím niekoho, koho by som tu nečakal. Ľútosť, to je prvé, čo ma napadá. Dievča doráňané na celom tele, skoro nahé a kruto zbičované. Odtláčam jej ruku. Neviem prečo, vôbec netuším, ale ide to samo. Ona nemá žiadnu silu. Hladná, smädná, vysilená, ale šťastná! Usmieva sa na mňa popukanými perami.

„Kto si?“ Pýtam sa nesmelo a nepociťujem z nej strach. Trochu mi pripomína Martinu. Namiesto slovnej odpovede otvára ústa tak, ako to len ide. Nevidím jazyk. Ona je bez jazyka!

„Ty... nemáš jazyk?“ Smutne prikyvuje. Čo za surovca vyreže dievčaťu jazyk? Mala ho vôbec? Neláka ma študovať jej ústnu dutinu.

„Niekto ťa o jazyk pripravil?“ Prikyvuje. Síce slabo, ale zvykám si. Kladiem si rovnakú otázku, ako pred krátkym okamihom. Čo za surovca... mysli Filip, mysli! Prečo by jej to asi niekto robil? Určite preto, že veľa vie, priveľa nahovorí alebo ju niekto nemá rád. Vyzerá byť... ani to neviem.

„Si zo Silverie?“ Znovu prikyvuje. Začínam mať strach, že mi prikývne na všetko a že vôbec ani nerozumie, aký pohyb hlavou znamená áno a aký znamená nie. Som zvedavý, ako sa kývaním hlavy povie slovo možno.

„Vieš, ako sa volám?“ Očakávam nie, ale nemou odpoveďou je ďalšie áno. Musí byť vyčerpaná, alebo sa vôbec nechápeme. S pocitom nepochopeného génia sa opieram o akúsi stenu. Je mi horúco, a to nielen preto, že som bol donedávna v neskutočnej zime. Horia ohne a ja sa potím. Nedá sa mi dobre nadýchnuť. Kyslíku si prajem viac, ale hlavne chcem odtiaľto vypadnúť. Aspoň som rád, že nikto po mne nechce rebrík.

Prezerám ranu, ktorú mám od nechta toho pekelníka. Hodí ma do jamy a to, že sa mi dostane jeho necht do mäsa, ho vôbec netrápi. Čo robí pekelný domček s pivnicou v bielom meste? Ako päsť na oči. Pomyslieť si, že sa tu potím a len kúsok odtiaľto je zima, to je... vlastne to je fuk. Možno tu budem do konca života.

Slečna nebezpečná sa mi dotýka rany a tá okamžite mizne. Úžasné! Neskutočné! Ale dobre otrepané. To už bolo v asi každom sci-fi seriály. Krátke woodoo a už idú všetky zranenia kdesi do péčka a ostáva len zásoba hitpointov na maxime. Som z toho trochu sklamaný. Žiadne jazvy, nič. Bunky sa hoja, všetko sa bez štípania vydezinfikuje a môžem sa krásne usmievať. Ale neusmievam sa. Tá dievčina je na tom zle. Nič o nej neviem, len to, že momentálne nevyzerá najlepšie a je rovnako ako ja zavretá v akomsi múzeu voskových figurín. Bez vosku. Prečo mi pomohla? A ak pozná nejaké tie čáry máry, prečo neuzdravuje seba?

Mám nápad. Úplne šibnutý a zahrám sa pri tom na ľudového liečiteľa. Mám na tomto mieste rovnaké schopnosti? Natiahnem ruku a dotknem sa jej líca, ktoré je celé od krvi. Zmena! Mám červenú ruku! Nič viac sa ale nedeje. Skúšam zatvárať oči a sústredene sa tváriť, ako je to vo filmoch, ale nič sa nedeje. Všetko je rovnaké. Nedokážem jej pomôcť takýmito zázrakmi. Nechám to na niekoho iného, kto má s tým viac praxe. Myslím na všetky tie počítačové hry, kde má každý kúzelník manu, vnútornú kúzelnú energiu, a tá sa pomaly obnovuje. Alebo rýchlo, ak je po ruke fľaška. Neviem, ktorý svet je teraz menej normálny.

„Ako sa voláš?“ Pýtam sa a teraz ma napadá, že síce vie správnu odpoveď, ale nemá mi ju ako povedať bez jazyka. Otvára ústa, ale z tých pier som veľa neprečítal. Nejaké meno. Ako ju budem volať? A treba to vôbec? Možno sa nedožije rána a či ráno vôbec príde, to nemám ako zistiť. Nemám tu mobil, hodinky, notebook, tablet či hlúpe okno, cez ktoré môžem vidieť tmu. Asi sám chytám nejaké okno a vidím tmu všade okolo, riedenú len žiarou z plameňov.

„Dostala si sa tu rovnako ako ja? Tiež ťa sem hodil akýsi rohatý hňup?“ Pýtam sa. Viem, že sa nič nedozviem a len mi prikývne. Za predpokladu, že mi rozumie. Ani sa na ňu nepozerám. Načo aj? Tu ma nemôže prekvapiť, pretože nie je žiadny iný spôsob, ako by sa sem mohla dostať. Alebo je tu iný spôsob? Opakujem otázku a ona prikyvuje. Čo som dosiahol? Vlastne vôbec nič.

Vyzerá to na spánok. Nechce sa mi nič riešiť, len zatvoriť oči. Bol by to dobrý luxus, ocitnúť sa v tom mojom trojizbovom bytíku, pod perinou a mohol by som si vylihovať koľko chcem. Lenže ja bývam pri píle, perinu mám plnú malých zvieratiek a úplnou náhodou som v Silverii. Upresniť to? Biele mesto, červený dom, čierna pivnica. Tomu sa hovorí realita, alebo veľmi hlúpy výber pasteliek.

Ľudia majú päť zmyslov. Zrak, sluch, hmat, čuch a chuť. Niekde sa hovorí ešte o reakciách na teplo a o ženách sa hovorí, že majú zmyslov aspoň desať, ale to je o inom. Môj ďalší zmysel, ktorý nemá ID číslo, je veľmi jednoduchý a nie vždy funguje spoľahlivo. Dokážem zistiť, kedy je ráno. Zobúdzam sa a vidím tmu miešanú so svetlom z ohňov. Neustále niekto vyvreskuje a nedá mi spať. Na bruchu mi niečo odpočíva. Hlava, stále doráňaná, patriaca tej... slečna? Pani? Dievčatko, ktoré ešte nenosí občiansky? Neviem. Včera, ak vlastne bolo nejaké včera, sa nedala rozoznať. Chcelo by to sprchu, nech ju môžem identifikovať. Chcem veľa. Klietka je malá, všetky otvory sú zabezpečené a v mysli sa mi ukazuje šmolková zmrzlina, alebo podobný absolútny gýč.

„Hej, vieš ako sa odtiaľto dostať?“

Kýve hlavou. Stále kýve hlavou. Načo sa jej vlastne niečo pýtam? Prikyvuje na všetko, aj na moje meno. To nemôže vedieť. Alebo môže? Skúsim to otestovať na inej otázke.

„Len tak, na preskúšanie. Som dievča?“

„N n!“

„Ty hovoríš? To je... však si prišla o jazyk, alebo nie?“

Niečo mi naznačuje, ako vždy netuším čo. Lepšie sa na ňu pozriem. Niektoré rany má takmer zahojené a zreteľne... nie, to je silné slovo. Ale počul som písmeno N, dokonca dvakrát.

„Môže ti dorásť jazyk?“

„Aaaaa.“

„Výborne. Aspoň sa môžeme porozprávať. Som Filip. Ako sa voláš ty?“

Niektoré hlásky jej vôbec nejdú. Dovoľuje mi pozrieť sa jej na jazyk. Má ho, síce maličký. Ona nejako regeneruje. Lieči sa zo zranení. Až bude v plnej sile a bude mať nejaké špeciálne vlastnosti, budeme môcť vypadnúť odtiaľto. Dúfam, že to bude čoskoro. Začínam mať hlad.

Poklop v hornej časti sa odkrýva. Obrovská ruka ma chytá za nohu a vyťahuje hore. Protestujem, držím sa čohokoľvek, čo sa priblíži pod ruku, ale zbytočne. Poklop sa zatvára a ja som sám, bez Martiny, Arcigenerála alebo tej neznámej.

Dívam sa do hnusnej tváre tej bytosti, čo ma vytiahla. Dlhé vlasy, ktoré by nerozčesal ani kombajn, splývajú s tmavou pokožkou. Démon, pokrytý tetovaniami a ako je to u démonov asi zvykom, príšerne mu smrdí z úst. Keby som mohol zobrať so sebou čokoľvek, boli by to veci ako zubná pasta či žuvačky na ľadovo svieži dych. Minimálne dva kartóny.

„Ty! Hnusný človeče! Vraj nemáš rebrík!“ Dokelu, už je to tu zas.

„Nemám rebrík, len tak cestujem touto krásnou krajinou.“

Smeje sa! Čo smeje, toto je vyšší level smiechu! Mohol by láskavo sklapnúť? Nedá sa to počúvať. Pripomína to naozaj všeličo, len nie smiech rozumnej bytosti.

„Čo ti je smiešne?“

„Nádherná krajina! Že nádherná krajina! HA HA HA HA HA!“

„Tak sme sa zasmiali. A teraz mi povedz, čo chceš.“

„Tvoj rebrík a tvoju mizernú južanskú dušu!“

„S tým ti nepomôžem, duša je len moja.“

Rohatý démon ide puknúť od smiechu. Povedal som niečo vtipné? Neviem. Asi mu jednoducho šibe. Aj mňa chytá smiech, ale skôr preto, že chcem žiť. Skáčem okolo jeho ohníka, pretože mi nič iné neostáva.

Hádže ma o zem a začína sa vypytovať.

„Aliancia?“

„Aká aliancia? O čom hovoríš?“

„Rebrík?“

„Nemám.“

„Meno?“

„Filip.“

„Tu máš!“ Dostávam poriadne zaucho. Neviem za čo, ako vždy. „Filip je mŕtvy! Skapal, utiekol!“

„Tak skapal alebo utiekol?“

Vyťahuje dlhý nôž a zaháňa sa. Chce ma zabiť! Vyhýbam sa úderom, tak rýchlo ako viem. Dávam sa na útek. Som rýchlejší, utekám mu. Kam sa ale dostanem? Bežím popri druhom démonovi, ktorí zariadil moje uväznenie, a dostávam sa von z domu. Biele mesto, postavené v západnom štýle, aspoň myslím. Všetko je tak priveľmi odlišné. Motá sa mi z toho hlava. V prvom rade sa snažím utiecť. Nemám čas na výber smeru, len utekám. Telo mi krehne a nemám tu priateľov. Brána, samozrejme! Je strážená. Vojaci si ma všímajú. Polovica stráži bránu a druhá sa hýbe mojim smerom. Krok vymieňajú za beh.

„Prepáč,“ počujem zozadu a obzriem sa. Arcigenerál, ktorý ma sem doviedol, mi trieska po hlave nejakým predmetom. Neviem akým, ale bolí to. Strácam vedomie.

Znovu v tej diere. Zobudenie s bolesťou hlavy. Držím si niečo, z čoho bude obrovská hrča. Na moje, už neviem koľké prekvapenie, mi tá slečna prikladá na hlavu svoju ruku. Bolesť rýchlo ustupuje. Lieči ma. Bolo by to krásne, keby ma liečila vždy a všade. Bol by som nezraniteľný.

„Ďakujem,“ hovorím len tak, zo slušnosti.

„Silvelia.“

„Ty už normálne rozprávaš?“

„Áno, ja Silvelia, ty Filip, uskutočníš ploloctvo a zachlániš Silveliu. Budem ti slúžiť.“

Silveria zo Silverie

„Len pomaly, pomaličky, nie všetko naraz! Vôbec nerozumiem, ty mi chceš slúžiť? Však sme v cele a za chvíľu je s nami koniec. Ako ťa tu môžem zachrániť?“

„Ty nezachlániš len mňa, zachlániš celú klajinu. Silvelia bude najsilnejšia a ty budeš plvý veľký kláľ!“

„Krajina, v ktorej sme, celá južná časť, sa volá Silveria a ty sa voláš tiež Silveria, je to správne?“

„Áno, Silvelia. Viem, že ty pochádzaš z ďaleka a lada všetko vysvetlím. Silvelia je klajina aj ženské meno, po klálovne Silvelii. V leblíku mám aj klatšie meno, Silva.“

„Ty tu máš rebrík? Ukáž mi ho.“

Silveria, alebo asi radšej Silva, nech sa to nepletie, ukazuje kartičku. Meno, pôvod, dátum narodenia a hodnosť. Neviem, ako tá hodnosť funguje, ale ona má hodnosť šesť z deviatich. Dve tretiny, to je myslím dobre. Ak sa na vojne dostane niekto na šesť z deviatich, môže byť asi plukovník, alebo tak niečo. Neviem. Ale je to vysoko. Určite sa málokto dostane až na takú úroveň. Môj rebrík, ak je to niečo ako občiansky preukaz, by mal hodnosť nula. Alebo deväť? Ako to funguje, čím menej tým lepšie? Alebo to vôbec nefunguje tak, ako si myslím? Čo ja viem, môže to byť aj náhodné číslo vycucané z prsta.

„Čo znamenajú tieto čísla?“

„Zachlánené životy. Šesť ľudí žije vďaka mojim akciám. Ak sa postalám o deviatich, už nikdy ma nikto nebude odsudzovať za to, aká som. U tlpaslíkov by som sa mala lepšie ako tu. Filip, ak chceš žiť, musíš si zariadiť leblík. Je to dôležité.“

„Počkaj, ak zachrániš život mne, máš z toho úžitok?“

„Áno.“

„Výborne. Zachráň ma. Práve teraz. Chcem von zo Silverie, z celého kontinentu. Rád by som sa dostal do sveta, kde skutočne patrím. Mimo tejto nočnej mory.“

„Také čaly neovládam, musíš ísť za anjelom. Mágia ľudí ani tlpaslíkov toto nezvládne.“

„Za anjelom? Na nič také neverím!“

Ako tak rozmýšľam, asi by som mal veriť. Predsa len, som medzi démonmi, nejakými bielymi potvorami, vedľa niekoho, kto je nejakou zmesou ženy a trpasličice. To je ale hlúpe slovo. Určite sa to dá povedať lepšie, ale neviem ako.

Lepšie si všímam tú Silvu a žiadam ju, aby sa postavila. Okamžite ma poslúchla. Je dosť nízka a bucľatá, ale viac mi pripomína človeka. Aj keď som si trochu rozumel s arcigenerálom, toto je niečo iné. Cítim určitú spriaznenosť.

„Ako si sa sem dostala?“

„Pomáhala som nepliateľovi. Videla som veľkú bitku a lozhodla som sa pomôcť. Pletože Malvenaci videli, že nemám zbraň, lozhodli sa ma spútať a zbiť. Odvtedy som v tomto meste a keď zistili sevelania, že som z juhu, plesunuli ma sem.“

„Si nejaká doktorka? A máš rodinu, ktorá by sa mohla o teba postarať?“

„Viem niektolé čaly, ale nie všetky. O mňa sa nikto nepostalá, moju lodinu podľa leblíka našli a zabili. Som sama. Žijem len aby som tlpela.“

„Ak ale zachrániš ešte troch, budeš slobodná a nikto ti neublíži.“

„Len kým mi nezobelú leblík. Navyše som Silvelia zo Silvelie, ktolá sa nalodila v Silvelii na sevele a tak mám veľa nepliateľov.“

„Pozdravuje ťa Filip, z úplne iného sveta, ktorý tu prišiel o sesternicu, skoro zamrzol, bol hodený do jamy, mal v mäse démonické nechty a v skutočnom živote zo mňa strom urobil skladačku.“

Hľadám v cele niečo, čo by sa dalo použiť na prechod do iných svetov. Hviezdna brána, skriňa s kožuchmi, čokoľvek. Nič. V zúfalstve prezerám celé okolie, osvietené ohňami. Niekoľko klietok, všetky vo vzduchu, priviazané o povalu. Pod nimi oheň. Niektoré klietky sú prázdne, iné preplnené a väzni, zmierení so svojim životom, podriemkávajú. Čo iné im ostáva? Rozhadzovať rukami, že je svet zlí? V mojom svete takí nosia zlaté reťaze okolo krku a v mojom druhom svete, ktorý som začal písať, by to asi veľmi nepomohlo. Alebo áno?

„Ak dokážeš liečiť ty mňa, dokážem liečiť aj ja teba?“

„Ulčine áno,“ informuje ma Silva, „ale mágiou nie. Nemáš to plekliatie.“

„Prekliatie?“ S úžasom sa dívam na to, ako pokojne to hovorí. Aké dočerta prekliatie? Však je to úžasná schopnosť. Zohnať tank, nejakých DPS a bude to skvelá trojka. Ale nie, čo to trepem. Nie som v RPG počítačovej hre, som v... v čom?

„Musím pomáhať, inak ma potlestajú.“ Silva úplne zmiatla moje nedávne myšlienky. Na čo sa mám sústrediť? Ženy majú v tomto značnú výhodu.

Stretnutie s anjelom

Chcem odtiaľto preč. Nie je to nič nové, žiadna úžasná novinka. Rád by som našiel východ, aj keď zatiaľ neexistuje. Minimálne v mojom ponímaní času a priestoru.

„Dokážem ma odtiaľto dostať? Vrátim sa potom po teba.“

„To by si naozaj ulobil? Ple mňa? Ani ma nepoznáš.“

„Ale samozrejme. Tam, odkiaľ pochádzam, sa staráme jeden o druhého.“ Myslím, že by som sa mohol naučiť lepšie klamať. Hodí sa to, aj v takejto situácii.

„Môžem ťa odtiaľto preniesť až za blánu mesta, ale je to nebezpečné. Môžem zomlieť od vysilenia.“

„Ak tu ostaneme, zomrieme obidvaja.“

„Vieš čo po mne žiadaš? Musíš byť naozaj nasledovník veľkého Filipa.“

Ja a nasledovník? A rovno budúci kráľ alebo boh, však prečo nie? Ak to takto naozaj bude, stane sa Silveria tou najotrepanejšou fantasy na svete. Príbeh, kde je všetko jasné, už od začiatku a nejaký niktoš si splní americký sen. Ako to už býva, z problémov ma dostane krásna... krásna možno nie, ale žena s rebríkom. Uvažujem, či je normálnejšie pomenovanie na tú kartičku rebrík alebo občiansky. Sú tu vôbec občania? A vie tu vôbec niekto, čo to znamená?

„Silva? Ako si sa dostala k svojmu rebríku?“

„Dostala som ho v meste. V každom meste ti urobia plázdny leblík.“

„Vieš ho urobiť aj teraz? Svojimi čarami?“

„Ešte som to nerobila, ale môžem skúsiť.“

Čáry máry, niekoľko slov v jazyku, akému ani náhodou nerozumiem. Objavuje sa kartička. Stále zranenými rukami píše tak krasopisne, že by z toho Word dostal depku. Meno, dátum narodenia a ďalšie údaje. Ako tak pozerám, je to po slovensky. Čože? Fantasy svet, kde sa hovorí po slovensky? Pochopím, keď všetci mimozemšťania vedia anglicky, ale toto je naozaj veľa. Vlastne som rád, že to nie sú čínske znaky miešané s hieroglyfami, morseovkou a povrázkami.

„Máš rada bryndzové halušky?“

Asi najšialenejšia veta v ohnivom podzemí je prekonaná ešte šialenejšou odpoveďou. Bryndzové halušky rada má, ale zo žinčice je jej zle. Neuveriteľné. Žijem v psychiatrii. Dokonca má väčšina bytostí, ktorých som tu stretol, biele plášte.

„Dokážeš ma dostať priamo k anjelovi?“ Pýtam sa trochu nervózne. Cítim vo vzduchu háčik. Nebude to cesta domov prvou triedou. Skôr by to mohlo byť prioritné vyfackovanie. Stále je to ale lepšie ako nič.

„Lada to skúsim, ale môžem zomlieť.“

„Skús to.“ Je mi to hlúpe žiadať druhýkrát. Možno to ale výjde. Čo by sa stalo, keby som v tomto svete aj zomrel? Možno by som bol v tom reálnom, niekde v nemocnici.

Niekoľko čarov a ja som zrazu preč. Neuveriteľné, takéto cestovanie. Niečo povie a všetky zákony fyziky si môžu dať pohov. Ocitám sa v časti mesta, ktorá je skutočne pekná, ale aj tu sa nájde päsť na oko.

Na odporúčanie prichádzam k domu, ktorý už z diaľky vyzerá zle. Obvodové múry sú urobené nakrivo, žiadna omietka a pri vstupe žiadne dvere. Potichu a hlavne pomaly prichádzam dnu. Tmu v miestnosti zabezpečuje jediné okno a aj keď je strecha deravá, veľa svetla neprepúšťa. Z výzdoby len stará metla pri dverách a trojnohá stolička pri stene. Predo mnou sa krčí anjel. Biela bytosť s krídlami. Niekto, koho hľadám. Píše niečo brkom. Okolo neho sú na zemi kúsky dolámaných bŕk a a škvrny od atramentu.

"Kto si a čo chceš?!"

"Vy... ste anjel?"

"Som a čo?"

"Potrebujem vašu pomoc."

"Vyplň toto a vypadni."

Čo je to za anjela? Myslel som, že ma už nič neprekvapí, ale toto je naozaj zvláštne. Anjel, ktorý sa nespráva ako anjel. Ani náhodou.

"Táto žiadosť je nutná, je to dôležité, stratil som..."

"Koho to zaujíma? Zapíš to alebo vypadni. Skôr ako ma naserieš a ja ti spravím zo života peklo."

Zapisujem naliehavé slová a len čo dopíšem, ukladám papier na hromadu iných papierov. Anjel ho chytá a bez čítania presúva úplne dole, pod všetky ostatné. Prikývnem a odchádzam, bez slova. Počúvam, ako anjel nadáva, že má veľa práce a do jeho hradu prichádzajú samé zvláštne bytosti. Po takom hrade vôbec netúžim.

Sám pre seba si hovorím, že to mohlo dopadnúť aj horšie. Potrebujem sa odtiaľto dostať, on jediný to dokáže a nezabil ma. Možno bude v lepšej nálade niekedy nabudúce. Nenápadne sa pozerám cez okno. Anjel si krídlom posúva pivo priamo pred seba a celé ho hádže do svojho tráviaceho ústrojenstva. S výnimkou toho, čo mu vytieklo po brade na oblečenie. Hlasne odgrgáva.

„Čo tu robíš?“ Stretáva ma arcigenerál a pýta sa s nepríjemným prekvapením. Pohľad niekoho, kto si urobil svoju prácu najlepšie ako sa dá, ale niekto to zmení, skomplikuje a narobí tak problémy.

„Pozri, už mám rebrík!“ Arcigenerál číta kartičku a po jej prečítaní opakuje otázku.

„Čo tu robíš? Mal si byť na veľvyslanectve Herbelethu!“

„Aké veľvyslanectvo? Aký Herbeleth?“

„Budova severanov. Dobre ti radím, vráť sa tam, už zajtra je súd.“

„Aký zas súd? A vôbec, ja som nikomu nič zlé neurobil a chcem ísť len domov. Do svojho sveta, kde nie sú žiadny démoni, nikde nie sú zamrznuté palisády a kde som s Martinou.“

„To musí byť veľmi zvláštny svet,“ s jemným rozhodčením hovorí arcigenerál.“

„Myslíš, že práve ten môj svet je zvláštny? Aspoň ma za nič neodsúdia.“

„Možno ťa neodsúdia ani tu, ale ak nebudeš na veľvyslanectve, budeš prehlásený za medzinárodný terč. Ktokoľvek ťa bude môcť zabiť. Dovediem ťa tam.“

„Ale ja nechcem ísť do tej klietky, chcem utiecť. Odísť z tohto sveta a vraj to anjel dokáže. Musel som sa o tom presvedčiť.“

„On? Môže mať tú silu, ale nemá žiadny dôvod ti pomáhať.“

„Tam, odkiaľ pochádzam, veríme na anjelov, ktorí stále pomáhajú, šíria dobro a riešia problémy. Je to pre nich prirodzené.“

„Ak iba veríte, tak to znamená, že ste žiadneho nikdy nestretli. Tu jeden je, v tejto miestnosti. Skutočný, môžeš si ho ohmatať a má reálnu moc, ale nemá dôvod riešiť tvoje problémy za teba.“

Rozhovor pokračuje cestou na to, čo arcigenerál nazval veľvyslanectvo. Divný človek, ten arcigenerál, aj keď zisťujem, že Marvenaci nie sú tak celkom ľudia. Rozhodne k nim majú blízko a neporovnateľne bližšie ako tie rohaté obludy, ktoré by mali príjemnejší dych, keby sa predávkovali cesnakom.

„Ahoj Silva,“ oslovujem Silveriu v klietke. Viem, ahoj som nemusel vravieť, je to zbytočné a len pred chvíľou sme sa odlúčili.

„Aké bolo stletnutie s anjelom?“

„Trochu iné, ako som čakal. Je to namyslený kretén, krídlom si prihráva pivo a vôbec nemá chuť pomáhať. Divný anjel.“

„Nie je vždy taký.“

„Chceš povedať, že niekedy by mi naozaj mohol pomôcť?“

„Áno, niekedy pomáha. Musí ho niekto splávne motivovať, aby sám chcel pomôcť. Niekedy je veľmi milý a pozorný a stalá sa, aby sa nikomu nič zlé neplihodilo.“

„Výborne, ďalší extrém tejto krajiny, schizofrenický anjel. Neviem latinský názov, ale v bežnej hovorovej reči je to hňup.“

Dohorieva jeden z ohňov. Z toho, čo bola kedysi hromada dreva, je teraz len množstvo chladnúcich uhlíkov. Ubudol jeden zo zdrojov tepla a svetla. Silva zrátala, že takýchto ohňov ostáva ešte sedem. Spomínam si na to, ako bola u mňa Martina a zmeškala všetky spoje. Ostávala na noc a mne vypadla elektrina. Núdzové riešenie sú sviečky. Dve malé, krpaté a dôležité asi ako malé bezvýznamné plus. Ona však mala v kabelke, akúsi obrovskú fialovú sviecu s nejakou nezabudnuteľnou vôňou. Nemám tušenie čo to bolo, ale voňalo to dobre. Veľká romantika. Ale čo tu? Už nie je osem ohňov, ale iba sedem. Romantika by aj mohla byť, v dvojici pri ohni... len mi do toho jemne nepasuje fakt, že je to akési väzenie, všade sú hrdzavé kovové mreže a v iných klietkach stále niekto vyvoláva, že je zle, niečo bolí a tak podobne.

„Ako to vyzerá tam... no... odkiaľ to vlastne si?“ Pýtam sa, hlavne na zabitie nudy.

„Nalodila som sa v meste Siap Tne ako jediná dcéla.“

„Siap čo? Zvláštne meno. Je to tu, v Silverii?“

„Siap Tne je tletie najväčšie mesto v Klaggu.“

„Kragg? Neviem či som spomínal, ale nemám šajnu ani kde som teraz, nie to ešte hádať, kde je Kragg. To by malo byť... sever nie, juh nie, západ tak isto... východ?“

„Áno, východná časť. Žijú tam tlpaslíci, ale niekedy aj ľudia zo Silvelie, nie je to ďaleko od hraníc so severnou Silveliou, kde nikto nežije.“

„Ako to tam vyzerá?“

„Veľmi pekne, sú tam klásne holy a tlpaslíci sú veľmi milí, hlavne keď sú koncelty a tie sú skolo všade. Siap Tne je veľké mesto a tak sa nemôžu všetci poznať, ale tí, čo sa poznajú, sú pliatelia. Placovala som v záhladách, ktolé sú najklajšie na svete a je tam toľko kvetov že sa to nedá ani odhadnúť. Lada by som sa tam vlátila, ale nemôžem. Vyhnali ma.“

„Možno chcem veľa, ale prečo ťa vyhnali?“

„Nechceš veľa a som lada, že sa mám s kým lozplávať.“

„Prečo ťa teda vyhnali?“

„Zamilovala som sa do niekoho a aj keď ma odmietol, nikto v tom meste mi to neodpustil a bola som vyhnaná do Silvelie. To znamená väčšinou tlest smrti hladom a zimou.“

Zdá sa mi to trochu kruté. Niekto sa zaľúbi a dostane studenú sprchu. Zmrznuzie v zmrznutej krajine ako bonus. Mal som radšej písať rozprávky, kde dobro víťazí a odovzdávajú sa polovice kráľovstva.

„Ten niekto je... počkaj, ty si juh a východ, takže ten niekto je sever a západ?“

„Iba západ.“

„Tak ale toto je dáke divné. Ako južanka by si nemala mať problém, len ako žena z východu. A ty si sa narodila na východe ale máš bližšie k juhu, je to tak?“

„Áno, splávne.“

„Potom stačilo povedať, že si sa narodila na juhu, si južanka a rozumieš si aj so západom, aj s východom.“

„V leblíku mám miesto nalodenia.“

„Nalodenia? Aké nalodenie? Ty si sa narodila na lodi?“

„Nie nalodenie, ale nalodenie. S L.“

Teraz by to chcelo logopedičku, ktorá by ju konečne naučila hovoriť R. Narodila sa či nalodila? Ale ak dobre chápem, je to len obyčajná veľká podobnosť písmen a narodila sa tam.

Uvažujem nad tým opisom. Do knihy by som dal presne niečo také. Veľké záhrady, potoky krištáľovo čistej vody, nejaké motýliky a podobné veci, ktoré nie sú veľmi potrebné, ale dobre to pohromade vyzerá. A čo môže byť lepšie, ako ísť večer na koncert, nejaký fakt hustý nárez? Sólovať ďaleko od zimy Silverie alebo od horúčavy tohto... veľvyslanectvo? Na čierno postavená červená búda v bielom meste. Cítim sa tu ako grilované kura vo vlastnej šťave, a to som bol ešte pred chvíľou nanuk.

Čo je vlastne lepšie, byť ugrilovaný alebo zmrznutý? Zdanlivo uvažujem nad dvomi protikladmi, ale všímam si aj zaujímavosť. Martina sa dostala spolu so mnou do tejto krajiny. Znamená to, že aj jej sa niečo stalo? Strom, určite za to môže strom. Narazí sa do stromu, ja žijem a ona je zranená a rýchlo umiera. Nemôžem nič robiť. Alebo je v poriadku, to len ja som sa dostal do krajiny z vlastnej knihy. Žijem? Je toto len sen? Nejaká halucinácia? Iné dimenzie, reality, cestovanie v hyperpriestore... mal by som časť seriálov naozaj vynechať, bláznim z toho. Tak ma napadá, v rôznych sci-fi je justícia. Nejaký ten súd, sudcovia, obžaloba i obhajoba. Samozrejme, že musí byť niečo také aj v Silverii, na súdenie Silverijčanov.

Bude súd, priprav si nejakú reč, tak pre každý prípad. Niečo takéto si hovorím sám pre seba, nahlas i polohlasne a Silva ma v tom podporuje. Samozrejme, že ma podporuje, čo jej ostáva? Hniť sama? Aj keď hnitie vo dvojici má niečo do seba, lepší by bol život, ďaleko od tohto šialeného a začmudeného miesta. Preberám si súdny systém, taký ako ho poznám len z rozprávania. Nikdy som nebol na súde a určite bude rozdiel medzi súdnictvom kdesi v malom okresnom meste a medzi rozprávkovou krajinou, v pevnosti s ligotajúcimi sa palisádami.

Otvára sa poklop a vyťahuje ma mocná ruka s ostrými chlpmi. Už zas.

„Ty! Ty pôjdeš so mnou, Silverijčan!“

„Kam?“

„Tu kladiem otázky ja! Ty úbohý červ, nevieš čo ťa čaká!“

Dostávam sa do miestnosti, úplne bielej a zaplnenej ľuďmi v bielom. Len ten démon vedľa mňa kazí atmosféru. Obrovské stoly sú pozakrývané obrusmi a z nejakého šialeného dôvodu je aj výzdoba na nich biela. V prostriedku miestnosti, kde by sa mohlo natlačiť aspoň dvesto ľudí, sa nachádza moja maličkosť. Mám tu pri sebe lavičku a do ucha mi kričí tá nesympatická kreatúra, aby som si sadol. Nepočúvam ho! A vôbec, prečo by som mal?!

„Posaď sa, prosím.“ Oslovuje ma jeden z prítomných, sediaci za najlepším stolom. Pred ním je hotová hostina, ovocie i grilované mäso a on si malým nožíkom kúsok odrezáva. Nemyslím si, že je to nejaká tradícia a asi to nebude ani hlad, skôr si to jednoducho môže dovoliť.

Žiada ma o rebrík a ja mu ho podávam. Vyťahuje tiež akýsi papier a číta z neho:

„Chytený v Severnej Silverii, na území Nitrillonu, v správnom území Marvenacov. Charakterizuje sa ako obyvateľ Silverie, podľa predbežného odhadu zo Silverie, podľa triediacej palice zo Silverie. Zaslúži si smrť.“

„Čože? Čo to má znamenať? Za čo smrť? Nikomu som nič neurobil!“

„Musím ťa požiadať, aby si sa vyjadril až keď dostaneš slovo. Ďalej sa tu píše: Pravidelné styky s Kraggom a s trpaslíkmi.“

Pozerám sa okolo seba. Toto je súd? Začalo sa niečo čítať, a už majú všetci niečo proti mne? Pozriem sa naľavo i napravo. Títo v bielom naozaj nenávidia trpaslíkov. Ak mám s nimi niečo spoločné, som automaticky zločinec? A až tak veľa trpaslíkov som nestretol. Vlastne ani jedného.

„Žiadam o slovo.“

„Pre nízky pôvod sa zamieta.“

Risknem? Mám čo stratiť? Asi nie. Toto bude moja chvíľa, cítim to.

„Tak počúvajte. Objavil som sa na území Silverie. Sám. Vedľa mňa sa niekto podrezal a nemohol som s tým nič urobiť. Žena, kamarátka, sesternica a hlavne človek ako ja, žiadny trpaslík. A keby aj, aká spolupráca? O čom to tu hovoríte? Žiadnych trpaslíkov som ani nestretol. Okrem toho sme na území Silverie a ja som tu ako jediný odtiaľto, zo Silverie. Vy všetci ste hostia a ja vás nevyháňam. Netrestajte ani mňa za to, že žijem. A ak chcete na niekoho hodiť vinu, skúste na... na... ani neviem na koho. Nič sa nestalo. Nechajte ma ísť.“

„Názor protivníka?“

„Silverijčanom nemôžeme veriť,“ ozýva sa vysoký muž, jeden z Marvenacov, ktorý bol doteraz ticho. „Z histórie môžeme získať príklady, ako sa Silveria spájala s trpaslíkmi. História ale nie je tak dôležitá, ako súčasnosť. Juh je mŕtvy, nezaujímavý a nemá žiadnu moc. Zato sever je silným hráčom. Ak chceme, aby boli démoni na našej strane, dajme im tohto južana, nech si s ním robia čo chcú. Viem o správach, že sa démoni priatelia s trpaslíkmi a toto spojenectvo nás môže zahubiť. Kto by nám prišiel na pomoc? Silveria? To ťažko.“

„Názor odborníka?“

„Proroctvo je jasné. Môže sa vysvetliť rôznymi slovami a myšlienkami, ale ostáva fakt. Silveria sa stane najsilnejšou časťou sveta a práve on, Filip, to spôsobí. Dajme sa dokopy so silnejším, to súhlasím, no práve Filip spôsobí veľkú zmenu a my sa budeme môcť postaviť tak trpaslíkom, ako aj démonom.“

Neverím! Fakt neverím! Ten názor odborníka je názor presne toho arcigenerála, ktorý ma sem dostal. On verí! Vo mňa! Proroctvá v príbehoch vychádzajú, ale ak mám práve ja urobiť veľkú zmenu, treba na to viac ako len vieru. V prvom rade musím žiť.

„Súd sa odkladá na pozajtra,“ informuje ten, koho by som mohol nazvať sudcom. Zvláštne, súd so mnou mal začať zajtra, ale začal dnes. A už sa to presúva. Aspoň že nie o celé mesiace, ako je to v našej legislatíve. Zajtra je teda voľný deň a môžem sa opaľovať pri ohníku? Niečo mi nesedí. Bolo to prikrátke. Možno len nejaká príprava a skutočné prerokovávanie viny, neviny a všetkého medzi tým bude úplne iné.

Obžalovaná

Vyťahuje ma mocná ruka. Už to nie je vtipné, zaujímavé ani nič. Zvykol som si. Flegmaticky si ležím a nechám sa vydvihnúť. Napadá ma poriadna hlúposť, pridať si do toho slávneho rebríku aj počet reálnych zdvihnutí. Predsa len, je to presun do výšky, na inú úroveň – na vyšší level. Možno bude zo mňa arcičinka, keď už existuje arcigenerál.

Ocitám sa na zemi a tá istá ruka začne vyťahovávať Silvu. Niečo mi našepkalo, že by som mal toho démona zmlátiť. Neviem čím a ako, ale viem, že je to len taký výstrelok, nepodstatná hlúposť, ktorá by mala podstatné následky. Tie by sa mi rozhodne nepáčili. Ukazuje sa päť alebo šesť tých chlpatých opálených a veselý sprievod do súdnej siene, alebo čo to bolo, sa začína. Vedú nás cez dvere. Všetko je biele a ja sa cítim ako jojo.

„Silveria z mesta Siap Tne, podľa rebríka zaradená do východu, podľa mena spätá so Silveriou, nájdená v severnej Silverii. Predstúp.“

Hlas toho, koho považujem za sudcu, je nepríjemný. Samé mrmlanie a neférové snahy o potopenie, už pri čítaní mena. Vidím, nie som slepý, ale aj keby som bol slepý, hluchý a neviem čo ešte, tak by som postrehol jasné nepriateľstvo. Vadí mu. A poriadne.

Silva prichádza do stredu miestnosti, do kruhu, kde sa nachádza lavička. Sadá si. Sudca si niečo uštipuje z akejsi dobroty a vôbec mu nevadí, že je otočený obžalovanej i všetkým ostatným chrbtom.

Mal by som tam byť ja. Nie ona. Vlastne nikto. Navrhujem pukance, horúce maslo, vtipný animák v telke a zmrzačiť toho, čo vymyslel televízne reklamy. Ale nie, som v súdnej sieni, ako akýsi pozorovateľ.

„Arin, poď prečítať zoznam trestov, ja mám mastné ruky.“

Arin, ktorý má ten divný titul, že arcigenerál, začína čítať. Aj z diaľky vidno, že mu niečo vadí. Možno obvinenia, alebo len škrabopis. S čítaním začína až po chvíli a určite by teraz radšej robil niečo iné.

„Silveria je obvinená z trojnásobnej vraždy, paktovania sa s nepriateľom, používania nepriateľskej mágie na území Nitrillonu, používania nepriateľskej mágie všeobecne, nedovoleného cestovania, psychického vydierania a útoku na city.“

„Výborne, je tam toho dosť. Tak začnime, nech môžeme toto zviera rýchlo zavrieť,“ ohlasuje sudca a súd sa začína.

Sudca privoláva navrhovateľa. Vlastne navrhovateľku. Prichádza vysoká, nie veľmi pekná žena. Nejaký kríženec západu a severu. Západniarka, v bielom a veľmi vysoká, ale zároveň seversky červená a chlpatá. Chytám ten pocit, ktorý je v takmer každom americkom filme. Stačí sa pozrieť na nejakú postavu a už je jasné, či to bude dobrý hrdina, alebo potvora. Skrátene a bez prikrášlení - úplná sviňa. Navyše s nepríjemnými očami, ktoré akoby horeli. Musí mať v hlave vykurovanie, alebo poriadne čertovské myšlienky.

„Je tu nejaký blázon, ktorý by chcel pozitívne zastupovať toto zviera?“

Ide mi na nervy, to zvláštne pomenovanie. Je človek zviera? Teoreticky áno, keď sa zoberú všetky tie Darwinové, náboženské a neviem aké teórie... ale stále teoreticky a navyše to je fuk. Štve ma to. A vôbec, prečo nazývať niekoho zvieraťom, keď ten niekto...

Arcigenerál, ktorého tu oslovujú skôr ako Arin, pozerá na mňa. Chce niečo povedať? Alebo naznačiť? A čo také? Že by som mal práve ja robiť obhajcu? Musí mať na to dôvod. A aký dôvod mám ja, aby som robil obhajcu? Však ho môže robiť hocikto, napríklad... fíha, asi nik! Je to na mne! Nikto tu nie je z juhu či z východu, nikto jej teda nemôže dobre porozumieť. Iba ja! Filip, šou sa začína, ide sa na vec!

„Ja mám záujem. Chcem zastupovať Silvu a očistiť jej meno.“

„Ty nie si z Nitrillonu a toto je naša vec, nie tvoja.“

„Kto z tejto miestnosti je z juhu viac, ako ja? Kto dokáže lepšie pochopiť myslenie trpaslíkov z východu, ako ja?“ Hlas mám jasný, silný a plný odvahy. Výborne, takto to pôjde!

„My trpaslíkov poznáme!“ Začína sa smiať malá skupina severanov. Nikto z nich ale nechce Silvu zastupovať. Idem na to ja.

Sudcovi prinášajú akési pečené zviera. Hus? Kačka? Nemám tušenie. Ale vyzerá chutne. Odlamuje si nohu a zubami odtrháva z kosti mäso. Rád by som si aj ja jednu nôžku ušklbol. Len tak, však by nikomu nechýbala. Čmajznúť, naplniť sa a dať tomu orchestru v žalúdku mute na aspoň pár hodín. To by bolo.

„Arin, čo to bol ten prvý bod?“

„Trojnásobná vražda.“

„Názory?“

„Ak môžem,“ hovorí tá bielo červená či červeno biela, „je to jednoduché. Zabila. Zabila opakovane a ešte opakovane. Nezaslúži si nič iné ako smrť. Krutú, pomalú a bolestivú.“ Neuveriteľné, ako si vychutnáva svoje vlastné slová. Žiadna ľútosť alebo pochopenie, len oko za oko. Jemne upravené na to, aby to veľa bolelo.

„Ak môžem aj ja,“ zapájam sa, bez dlhého rozmýšľania, „mohla by práve Silveria povedať, čo sa stalo. Neviem, či všetci vedia podrobnosti a možno to vie iba ona.“ Niečo takéto som videl kdesi, asi v Hviezdnej bráne. Som zvedavý, čo odpovie. „Silveria, si obvinená zo zabitia troch... Marvenacov, ak to chápem správne. Čo sa stalo? A kde sa to stalo? Popíšeš to tu všetkým?“

Ty kokso, toto je super krajina. Som normálne že obhajca! Môžem tu klásť otázky a nikoho nezaujíma, že o tom nemám žiadne kompletné tušenie. Chcem byť dáky právnik! Rozhodol som sa! Len škoda, že to v tom inom svete, kde som bol až doteraz... ale to je jedno. Pomôžem jej. Verím tomu.

„Bola som vyhnaná zo svojho domova, do pustatiny, do sevelnej Silvelie.“

„Kto ťa tam vyhnal?“

„Tlpaslíci z mesta Siap Tne.“

V sále to vrie. Spomenie sa Siap Tne, jedno z miest na východe, a už sa idú všetci zblázniť. Akoby to bolo nejaké prekliate miesto, ktorému sa treba vyhnúť aspoň o dve galaxie. Určite je to bežné mestečko, kde nebude chýbať krčma. Predsa len, východniari...

„Aký mali na to dôvod?“

„Mala som lada niekoho zo západu.“

„Za to ťa vyhnali?“

„Áno, lebo ho nemali ladi a ja som si zle vyblala. Skúšala som ich plesvedčiť, že nie je zlý.“

„Povedz nám niečo o ňom. Ako si sa s ním spoznala?“

Niečo mi hovorí, že toto bude inšpirované niečím knižným, filmovým, importovanej z nejakej hry či z tých nemožných príbehov, ktoré mám poslať ďalej dvadsiatim ľuďom, inak ma zožerie ružový dinosaurus, Facebook bude platený a žlté z ucha dobyje svet.

Všímam si Silvu a všetkých ostatných. Ticho, dva hlasy. Povypínané hlasivky úplne všade, len s dvomi výnimkami. Hlas môj, silný a výrazný, rešpektovaný aj tými najväčšími osobnosťami, a hlas Silvy. Logopedicky zaujímavý, ľudsky krásny a otvorený. Neviem, či by som bol tak otvorený, keby som bol na úplne nepriateľskom území. Je toto nepriateľské územie? Pre jej polovicu áno, pre druhú nie. Vlastne, ak sme stále v severnej Silverii, je tu čiastočne doma práve ona.

„Našla som ho zlaneného a ošetlila som ho. Mal niekoľko lán od sekiel.“

„Ako dlho ste boli spolu?“

„Dva týždne. Keď bol dosť silný na to, aby mohol odísť, odišiel. Vysvetlil mi, že sa musí vlátiť do služby, bol alcilytiel.“

Jej oči. Jemne zazerá na Arina. Mohol to byť on? Z arcirytiera sa k titulu arcigenerála dá určite dostať, doštudovať alebo ako sa to robí. Arin a zranený vojak, ktorého zachránila nejaká slečinka a boli z toho nepríjemnosti. Zaujímavé. Arin a Silva, miestna verzia Tristana a Izoldy. Nemyslím si, že všetci vedia, že bolo niečo práve medzi nimi. Asi si to prajú nechať ako tajomstvo. A to by som mal rešpektovať.

„Ako došli k trom vraždám?“

„Nikomu som nechcela ublížiť, iba som sa blánila. Skolo ma zabili. Mlzla som vonku a nemala som čo jesť. Objavili sa traja zo západu so zblaňami a chceli ma zabiť, ale ja som ich plekliala aby sa zabili navzájom.“

„Čo sa stalo potom?“

„Chytili ma a dali ma do väzenia na sevelské veľvyslanectvo, lebo som použila čaly zo Silvelie.“

„Vážená porota, všetci zúčastnení, Silva je nevinná. Nikomu nič neurobila. Spoznala niekoho zo západu a mala ho rada. Viac ako niekoho miestneho. Takže si všíma vnútorné vlastnosti, nie nejaké strategicko politicko takticko komplikované. Nikomu neublížila a ešte vášho vojaka vyliečila zo zranení. Kto z východu by to urobil nepriateľovi? Nebudem klamať, nepoznám kompletne systém, akým tu všetko funguje, ale u nás sa niečo takéto vysoko cení a kto riskuje svoj život, aby pomohol nepriateľovi, ten si zaslúži odmenu. Veľkú či malú, je jedno akú, ale určite nie trest. A že ju niekto napadol, to mohla byť práca hocikoho. Vie niekto, kto boli tí traja? A kto ich poslal? A je to dôležité? Mohol to byť niekto zo západu a možno niekto úplne iný, kto sledoval svoje vlastné ciele. Alebo to mohlo byť všetko len akési kúzlo. Nech je akokoľvek, bránila sa. A dokázala sa ubrániť. Chcete ďalší dôvod, prečo ju nechať žiť? Je čiastočne z juhu a čiastočne z východu. Funguje všetko, čo vytvoríte, na každého? Ona dokáže vyliečiť najrôznejšie úrazy, bez ohľadu na to, kto je zranený. Vylieči človeka zo Silverie, trpaslíka z tej krajiny, ktorej názov som zabudol, démona zo severu či vás. Každého z vás. Je tak cenná a to, že ju z jej krajiny vyhnali, vám hrá do kariet. Môžete nájsť spoľahlivejšieho spojenca a priateľa?“

Nádych, výdych, nádych, výdych... tak dlho som nerečnil už dávno. Neviem, ako to zoberú. Zaujímavosti sa len začínajú a dúfam, že moje slová niekoho zaujali. Prelietam tie tváre bez výrazných emócií. Dúfam, že som to nejako zvláštne nepopísal. Niečo o Silve viem, ale ani náhodou nie všetko.

Slovo si pýta tá druhá ženská. Trasú sa jej ruky od nedočkavosti, a asi aj jazyk, ale tam jej nevidím. Bude zle. Žiadny úsmev, len pracujúce nervy a vo vzduchu napätie. Toto bude niečo extra.

„Je vinná. Zabila troch našich.“

Vedel som, že začne nejako takto. Okamžite ma napadá odpoveď, ale zarazil som sa. Tá netrpezlivá bytosť mi dala čas a priestor. Neostáva nič iné, len čakať. Pokračuje:

„A zabila by aj viac. Čo by sa stalo, keby na ňu išli štyria alebo piati? Všetkých by zabila. Netreba riešiť otázky života a smrti pre niekoho, kto si zaslúži smrť. Všetci poznáte odveké pravidlá, oko za oko, ako to vraveli naše matky. Ona zabila troch!“

Zvláštny pohľad. Jedna pomiešaná ukazuje na druhú pomiešanú, hnusným prstom s bradavicami. Oko za oko poznám, ale to je naozaj jednoduché. A pochybujem, že by Chamurappi musel riešiť takýto prípad. Tam boli, aspoň na Zemi, šialené prípady. Ako je to tu? Podľa architektúry nemám najmenšie tušenie, kam zaradiť túto krajinu. Ani podľa šiat. Vlastne mám kde, fantasy miesto i čas. Budú aj jednorožce?

„Len sa na ňu pozrite. Hlúpa chudera a masová vrahyňa. Je to nepriateľ a ak ju pustíme na slobodu, začne podrezávať jedného za druhým. Koho prvého? Teba? Alebo teba? A mohla by aj toto dieťatko, čo sa jej zastáva. Patrí k trpaslíkom. Viete dobre, čo to znamená. Nebezpečná so zbraňou i bez nej, ovládajúca zákerné čary a ešte tá tvár! Kto ju nepozná, v tom vyvolá ľútosť a o to silnejšie bodne do srdca! Kto jej dá do rúk zbraň? No kto? Nikto? Samozrejme, že nikto.“

„Ja!“ Niečo mi hovorí, že som mal byť ticho. Poviem dve hlásky a zrazu sú všetci ticho. Zaradom každá postava, bez ohľadu na pôvod a postavenie. Padnuté sánky! Normálne som na seba pyšný!

„Ale, tak zvieratko sa vie zastať opakovane, možno ste strávili v chlieviku dosť času. Budete mať spoločné zvieratká?“ Pyšne na mňa pozerá to pomiešané strašidlo a tie zvieratkovské termíny ešte zvýrazňuje zvýšeným hlasom.

„Oslovuj nás zvieratká, nech sa páči, do toho. A ja sa teraz len tak, sám pre seba spýtam, kto asi poslal troch vrahov na jedno dievča. Na koho to sedí? Teraz sa tu ako prejdem, pozriem každému do očí a uvidíme, kto začne kikiríkať.“

„Ja ti dám! Silverijčan! Je to Silverijčan!“

„Už som počul hustejšie nadávky,“ odpovedám s úsmevom, kým moja protivníčka by po mne najradšej hádzala stoličky, stoly, klavír, tehly, Nokie 3310 alebo čokoľvek, čo príde pod ruku. Vrieska tak, že by som mohol policajtom spojiť tú potvoru s rušením nočného kľudu aj cez deň.

„Navrhujem popravu. Okamžitú a pre obidvoch. Najskôr to ženské zviera a potom to druhé!“

To nemôže myslieť vážne! To sa nedá! Teraz by bol dobrý čas na prebudenie sa. Alebo na naozaj dobrý zázrak, odvážny krok alebo...

„Navlhujem súboj na život a na smlť. Si v Silvelii, nemôžeš odmietnuť.“

Ak pred chvíľou padla sánka každému okrem mňa, teraz padla sánka mne. Silva sa nebojí toho rohatého kozatého strašidla? Tak to si rád pozriem.

„Ty ideš zomrieť, zviera! Nemôžeš o ničom rozhodovať a nemôžeš nikoho vyzývať!“

„Ty si v Silvelii, na juhu. Tu platia plavidlá Silvelie. Si hosť. Môžeš bojovať alebo utekať.“

„Utekať pred tebou? Stráže, popravte ju!“

To je nespravodlivosť! Ale fakt... jedna strana si len tak zavolá stráže. Čo tu bude za chvíľu? Budú sa hádzať granáty? Alebo príde Spravodlivosť na jednorožcovi, tresne každému po hlave mucholapkou a bude pokoj?

„Arin, urob niečo!“

„Nemôžem.“

„On nemôže nič, tu som pani ja!“

„Tak dobre. Vyhrala si. Ale nie svojou hlavou, ale bezočivosťou. Máš stráže, máš generála pod papučou a hromadu nenávisti. Pošleš na niekoho vrahov a namiesto toho, aby si niečo dokázala sama, musíš stále niekoho zneužívať. Dokážeš vôbec niečo sama? Aspoň sa vysrať?“

Teraz som prekročil asi všetko, čo sa prekročiť dalo. Atmosféra z westernu. Ticho, všetky myšlienky zapadli až niekde do päty a od nenávisti imituje tá červenobiela miešanka papriku. Tú najčervenejšiu a najpálivejšiu, aká sa do guláša nedáva z bezpečnostných dôvodov.

Pohybom ruky vytvára kúzlo a hádže na mňa akési ohnivé čudo. Odskakujem, ale nie dosť rýchlo. Au, to bolí! Trafila mi nohu! Je zo mňa grilované kurča, aaaa! Sakra, to je bolesť! Pripravuje niečo ďalšie a hádže. Ohnivá zbraň naráža do vodného štítu, ktorý pripravila Silva.

Začína veľkolepé divadlo. Najrôznejšie červené a modré strely lietajú hore a dole. Ženský plážový volejbal je v porovnaní s týmto úplná nuda. Silva vyhráva. Neviem, ako je to všetko možné a ani netuším, ako všetky tie čary fungujú, ale Silva blokuje všetko a niektoré jej streli triafajú súperku väčšou silou, ako sa očakáva.

Silva je unavená a tá druhá leží na zemi v akýchsi kŕčoch. Súboj skončil a rozhodne dobre. Nikto nezomiera, žiadne materiálne škody a ak by ma dal niekto dokopy, tak by som sa určite nenahneval. Plazí sa ku mne Silva a dotýka sa mi nohy. Lieči ma. Je vysilená a toto ju vysiluje ešte viac. Viem to... ale len preto, že mi zároveň utišuje bolesť. Cítim niečo zlé vo vzduchu. Ona míňa svoju energiu na mňa! Mala by prestať. Ale už len chvíľu a budem zdravý a úplne v poriadku. Čo robiť? A ako...

Stráže odo mňa berú Silvu. Prečo? Prečooooooo??? Staviam sa na nohy a ani sa veľmi neobzriem po svete a už padám na zadok. Do riti aj s nohou! Vyzerá to tak, že je obvinená a odsúdená za používanie mágie počas súdu. Prečo práve ona? Tá druhá je stále na zemi, ale niečo mi hovorí, že ju rovnaký osud nečaká. Neviem, koľkýkrát ma už napadlo slovo nespravodlivosť, ale ak by som mal pečiatku s týmto textom, niekto by mal zaujímavé čelo... a zaujímavý výraz pri pohľade do zrkadla.

„Hej! Heeeej! Však ju nechajte, nech ma dolieči!“ Sakra, čo robiť? A to som zase dobrý somár, myslím na seba. Čo ma po nohe, však... vstávam a utekám za strážami. Maximálne tak vo sne! Podozrivo rýchlo padám na zem. Pre zmenu na nos. To sa mám za nimi plaziť alebo čo? Plaziť sa... to nie je zlý nápad.

Až teraz zisťujem, akú má tá inak pekná veľká miestnosť príšerne drsnú podlahu. Každý krok, alebo ako sa nazýva jednotka dĺžky pri plazení, je nepríjemný a spomaľuje ma. Navyše ma začínajú bolieť ruky. Bolesť nohy ignorujem, alebo sa tak tvárim. Nie je tu nejaká žena, ktorá má na tie každomesačné krvácania tabletku proti bolesti? Proti rodinnému baleniu by som teraz vôbec nenamietal.

Všetci sa na mňa pozerajú. Toto ešte nevideli. Najpomalšia naháňačka v histórii. Neviem presne, ako to vidno smerom od nich, ale asi by sa to dalo prirovnať k dôchodcovi, ktorý chce dohnať mladíka na motorke.

Smejú sa mi. Nečudujem sa, ale čakal som niečo viac. Sudca šrotuje svoj obed a díva sa na tú, čo ostáva na zemi. Potom na mňa. Zas na ňu a zas na mňa. Niečo hovorí, ale nikto mu nerozumie, má plné ústa. Ani ho nezaujíma, že mu nikto nerozumie. Alebo mu všetci rozumejú, s výnimkou mojej maličkosti. V miestnosti to kmitá ako v úli, všetci sa púšťajú do pohybu. Tú, ktorej meno netuším a ani trochu sa mi nepáči, ukladajú na vysokú stoličku, vykladanú drahými kameňmi. Koberec, ktorý je podobne ako takmer všetko biely, mizne z pôvodného miesta, pred stoličkou. Na jeho miesto presúvajú mňa a Silvu.

„Vy dve,“ hovorí sudca a olizuje si mastné prsty,“ sa jej ospravedlňte a vaša smrť bude rýchla.

„Čože? Táto bosorka nás napadla, na Silvu poslal vrahov a mňa skoro spálila. Za čo sa jej mám ospravedlniť?“

„Len žiadne naťahovačky, nech to mám z krku.“

„Tak dobre. Ospravedlňujem sa ti za to, že ťa Silva nezabila, aj keď mala možnosť. Musí to byť prekliatie, žiť v takom hnusnom tele a cítiť, ako ťa každý berie za mentálne retardovanú. A vedieť, že majú pravdu.“

Čo sa deje? Ako to, že sa nedeje nič? Na to by určite tá... tá... niečo povedala. Ale nič nehovorí. Ledva sedí, aj to ju musia podopierať. Čas na niečo bláznivé. Ale čo?

„Ja jediná jej môžem pomôcť. Ale vlátim jej silu len ak budeme môcť odísť.“

Žiadne reakcie na ponuku od Silvy. Tichá miestnosť, bez slova. Počuť dýchanie, ale necítiť napätie. Nikomu na nej nezáleží. Okrem jedného človeka. Arin premýšľa nad tým, čo urobiť. Už ide vyskočiť, ale Silva ho zarazí pohľadom.

„Ospravedlnili sme sa. Teraz, s vaším dovolením, odídeme.“ Vstávam, beriem Silvu za ruku a smerujeme k dverám. Nikto sa nám nestavia do cesty. Takéto súdne pojednávanie, alebo čo to bolo, by v bežnom živote a v bežnej krajine určite nebolo. Silva sa zastavuje. Otáča sa a používa akési kúzlo. Koberec, ktorý sa znovu položil na svoje miesto, letí cez celú miestnosť k nám. Neviem čo povedať a všetkým, rovnako ako mne, znovu spadla sánka. Silva však asi vie, čo robí.

AKT II

Odlietame

Lietajúci koberec som už niekde videl. A kde? Ako sa to volala tá rozprávka? Alibaba a 40 zbojníkov? Alebo to bol Aladin? Ten mal ducha. Mal aj lietajúci koberec? Teoreticky by to nebolo zlé zistiť, Wikipédia by vedela. A vlastne je jedno, kde to bolo a čo to bolo. Hlavne aby nás nezačali naháňať teroristi na lietajúcich kobercoch. Jasné, tam to bolo! Stargate Animated!

Som hladný, smädný, nie je mi najlepšie, ale tušil som, čo sa bude diať. Silva si sadá na koberec a ja si mám sadnúť za ňu. Prečo nie? Čo sa môže stať? Spadnem do Prázdnoty, čo by mohlo byť druhé, alebo aj prvé meno severnej Silverie. Môžem prechladnúť, studený vietor na chrbát mi môže spôsobiť zdravotné komplikácie. Ale vlastne to aj zamrznutie. Tak počkať, zamrznutie je opačné, to je zjednodušenie zdravotného stavu. Tlkot srdca sa ustáli na tom najobsiahlejšom čísle a možno, opakujem možno, sa dostanem domov. Preč z tejto zvláštnej krajiny.

Nasadám, držím sa jednou rukou Silverie, tu v Silverii, a druhou koberca. Dopravný prostriedok, ktorý by som si za normálnych okolností predstavil skôr niekde v púšti, sa odráža od zeme. Biely sneh a skoro úplne biela tráva, to všetko sa zmenšuje. Až teraz si uvedomujem, ako veľmi je tu pusto. Jedna malá pevnosť, okolo nej barikády, pred bránou sú stráže asi za trest a niekde nad nimi sme my dvaja.

„Kam ideme?“

„Sovahan. Veľké mesto na juhu, tam je miel a teplo. Nikto nám neublíži.“

„Nám? Tak moment, ty z nás robíš nejaký pár? Však sa skoro nepoznáme. A prepáč, ale... nie si môj typ.“

„Mohla by som ťa zhodiť z kobelca, ale neulobím to. Pomohol si mi a pomáham ja tebe. Sovahan je v Silvelii.“

„V severnej nie je žiadne miesto. Aspoň myslím. Alebo je? Popravde vôbec neviem. Máš nejakú mapu?“

„Vyčalujem až keď plistaneme, aby mi nedošla enelgia.“

Jasné, mana! Staré dobré Diablo a tuto Silva je dáka sorcka! Som zvedavý, koľko si dala do toho skillu, čo regeneruje manu. A môžem si veselo povedať, že by som to mal brať asi trochu vážne.

„Ako dlho budeme letieť?“ Pýtam sa po krátkej chvíli. Neprestávam myslieť na Diablo a na tú jej enelgiu. Znie to naozaj zvláštne. Inštinktívne pozerám za seba, či niekto nejde za nami. Iné lietajúce koberce, čarodejnice na metle, lietajúci Cyprián alebo Boeing 747. Čisté nebo, chladný vzduch a nerušené posedenie na koberčeku, nič viac. A vlastne chcem viac?

Nikdy som nad lietaním na koberci veľmi nepremýšľal a až teraz si uvedomujem, že to nie je len tak pre hocikoho. Žiadny výškomer, tachometer či posilňovač riadenia. Asi nad tým priveľa premýšľam. Však je to len fantázia, rozprávka, nič viac. Z cesty mám ale zvláštny pocit, akosi nechcem vystúpiť. Viac ako strach z neznámeho ma zaujíma práve to, čo všetko tento svet obsahuje. Tajomstvá, filozofia. Ak som tu len dočasne, môžem sa naučiť veci, ktoré nikto zo Zeme nespozná. Myšlienky tak originálne, že by som sa stal slávnym. Milovaný i nenávidený, múdry i hlúpy a takmer isto nepochopený.

„Silva? My klesáme?“

„Áno.“

„To vidím, ale... myslel som to ako otázku... takú inú... Prečo klesáme? Čo sa deje?“

„Kobelec je podchladený, musí sa zahliať.“

„Takže budeme v pustine na zemi, zamrzneme aj my, bude koniec príbehu, povieme si haleluja a dostaneme sa do nebíčka, kde to bude bez chlastu a bez mäsa. Správne?“

Chvíľa napätia. Neodpovedá nič. Stále nič. Musel som ju nejako prekvapiť. Ale vie čarovať, tak kde je problém?

„Mám nápad. Pristaňme, ty s tými tvojimi čarami zahreješ aj mňa aj koberec a môžeme pokračovať v ceste.“ Smelo hovorím, môj skvelý nápad, ale tá je stále ticho.

„Silva? Silva? Ak si si nevšimla, ideme k zemi.“

Je studená. Hotová zmrzlina. Dotýkam sa jej tváre, z ktorej sa vytratil život. Môžem rátať sekundy do dopadu, ale nechce sa mi to. Snažím sa zobudiť Silvu. Teraz by to chcelo veľký zázrak, niečo výnimočné. Ideálne pristávať pri nejakej Hermione, tá by vedela čo robiť. Moja Hermiona je však stuhnutá.

Auuu! Sakra! Vedel som, že to bude bolieť, ale toto je hrozné! Fakt! Pád, následné otrasy a hnev, smútok a rýchlo zamŕzajúce slzy. Zomriem tu. Určite. Moje presvedčenie stúpa s každým okamihom. Lietajúci koberec sa zlomil. Čo zlomil, dolámal sa na aspoň sedem kúskov. To by ani skúsený opravár lietajúcich kobercov nedal dohromady. Som zranený na ruke, bolí ma celý človek, z nosa mi kvapká krv a neviem kde som. Niekde medzi bezmennou pevnosťou a mestom Sovahan. Aj to si nemôžem byť istý. Možno sa išlo obkľukou, alebo sa rovno zablúdilo. Okolo mňa len sneh, divná tráva a obrovské nič. Dá sa to zhoršiť? Veru dá. Zisťujem, že som na kopci. Mám dobrý výhľad na všetky strany a aj keď vidím dobre, nie som vôbec nadšený z toho, čo to vidím. Pochmúrna pustatina. Je len chvíľa po páde a zima sa stupňuje. Mrzne čoraz viac.

Silva je na rozdiel od koberca v jednom kuse. Živá, zdravá... možno tak vo sne. Žije? Prikladám jej ruku k ústam a sledujem hrudník. Žije. Nemusím byť MUDr. na zistenie, že je niečo zle. Dýcha slabo, nepravidelne, nevidím to ružovo. Zranenia nevidím. Je to dobre? Neodhalené vnútorné krvácania môžu skončiť veľmi zle.

Čo robiť? Líham si na najväčší kus koberca, spolu so Silvou. Snažím sa nejako sa zakryť zvyšnými kúskami, ale nejde to. Pred chladom to nie je žiadna ochrana. Vzdávam celú myšlienku. Aj tak nemôžem ležať, musím sa hýbať. Dostať sa do tepla. Najbližšie teplo je ďaleko a keby som vedel presný smer, veľa by to nepomohlo. Do nosa i do pľúc sa mi dostáva úplne studený vzduch a nemám to ako zmeniť. Snažím sa ho vykašľať, ale nejde to. Iba sa zo mňa rýchlejšie dostáva von to teplo, ktoré by som si rád nechal.

Kráčam preč. Smerom, ktorý je možno presne opačný. Neviem odkiaľ sa letelo. Filip, mysli! Trajektória projektilov! Stopy po páde niekde začínajú! Ak by sa išlo ďalej rovnakým smerom, objaví sa to mesto. Možno nie je najbližšie, ale objaví sa. Nič lepšie sa robiť nedá. Možno trochu necitlivo zdvíham Silvu a idem. Ľavá, ľavá, ako nejaký vojačik v lacnom filme. Je mi zima, telo prestáva fungovať a vláčenie ďalšej osoby všetko sťažuje. Púšťam ju a nakladám na najväčší kus koberca. Vlečka funguje! Mám pocit, že tá tráva tomu naozaj pomáha. Nemám ale dosť sily na to, aby som to vydržal dlho. Takmer žiadne oblečenie, žiadne jedlo a zúfalstvo na niekoľko životov dopredu. Odpadávam a necítim pád.

„Čo? Čo je? Kde som?“ Vidím oheň. Je teplo a vidím oheň! Žijem! Alebo som v niektorej verzii neba. Je tu nejaký anjel? Ja vidím anjela! Úžasné! Ale moment, čo robí práve tento... tu? Zisťujem, že som v miestnosti, kde som sa s týmto istým anjelom stretol. Rovnaké miesto, obzvláštnené len ohňom. Nehoria dosky, ale knihy.

„Jedna z nich bude žiť.“

„Čooo? O čo ide?“

Anjel ukazuje dve postavy, každá je zmenšená v jeho dlani. V ľavej ruke Silveria, v pravej Martina. Nemôže dať nejakú lepšiu otázku? Alebo ma nemôže nechať len tak?

„Martinu.“

„Dáš prednosť obyčajnému dievčaťu pred vyvolenou, ktorá ti zachránila život a ktorá mohla priniesť mier celému svetu. Žena schopná silných čarov, silnejších ako si vieš predstaviť a so srdcom, aké nemá nikto, zomrie. Bude žiť tvoja Martina.“

„Tak to vymeň! Nech žije Silveria!“

„Zle si si vybral už na začiatku a teraz chceš tú svoju zabiť, len tak. Nemáš žiadnu úctu k životu. Budeš sám. Nikto pri tebe nebude stáť.“

„Počkaj, nemôžeš mi len tak zničiť život!“ Kričím na anjela? Zaujímavé. Anjel, z ktorého tiahne alkohol, páli knihy a rozhoduje o živote a smrti. O mojom živote a o mojej smrti!“

„Že nemôžem? Tak sleduj!“

Objavuje sa pri mne trpaslík. Prvý v tejto krajine. Silný, svalnatý, v precízne kovanom brnení a opierajúci sa o ťažkú sekeru. Je úplne pokojný, možno až zaspatý.

„Sareh, toto je Filip. Zabil tvoju dcéru. O celej rodine hlási po celom juhu a západe, že ste neschopné zvieratá a načapal som ho, ako s Kolegunou plánujú zničiť Kragg.“

„Čo? To nie je pravda. Never anjelovi, ja...“

Utekám pred sekerou. Čo to je za trpaslíka? Utekám čo mi sily stačia. Je pomalý, utiekol by som mu, ale asi je dobre zvyknutý na výdrž. Skôr či neskôr ma dobehne! Volá na mňa, nech sa mu postavím ako chlap. Terminátorovi so sekerou, no určite. Utekám ako pred katom. Ako pred katom? Nemysli a utekaj!

Spomaľujem, no len čo sa priblíži, znovu zrýchľujem. Neviem, ako dlho to vydržím a on nepoľavuje. Som v miestnosti, ktorá je rovnaká ako kedysi, keď som videl Anjela prvýkrát, len je väčšia. Prečo je väčšia? Ten okrídlenec ju zväčšil, aby ma mohol dlhšie naháňať? Aj tak ma chytí. Snažím sa rozdýchať, ale len na kratučko, lebo ten kat s obrovskou sekerou, ktorej čepeľ mu siaha až nad hlavu, je blízko.

„Počkaj, preberieme to,“ vychádza zo mňa po chvíli, ale ledva je ma rozumieť. Trpaslík ma stále vyzýva k boju.

„Stoj!“ Kričí anjel na Sareha a ten zastavuje. Nahlas dýcha, ale nehýbe sa. Očami plnými nenávisti na mňa hľadí a najradšej by ma s nimi hodil o stenu. Fúha, dobré scifi. Uvažujem, prečo vlastne stojí. Len tak, lebo to ten anjel povedal? Plná poslušnosť? Alebo ho tá okrídlená kreatúra, ktorá si spoza krídla vyťahuje fľašu a obsah obratne hádže do tráviacej sústavy, drží pod kúzlom? Využijem to.

„Sareh, ja som nikoho nezabil. Za všetko môže ten anjel, to on ju zabil!“ Hmmm, mal by som asi popracovať na slovnom prejave. Toto by ma určite nepresvedčilo.

„Neverím ti!“ Trpaslík po mne kričí hromovým hlasom. Vôbec sa mu nečudujem. Celý červený, zadychčaný, ale má dosť sily na to, aby urobil niečo naozaj bláznivé. Zvlášť, ak by som sa priblížil.

„Tento anjel ťa sem dokázal dostať ani neviem odkiaľ. Myslíš, že nemôže zabiť Silveriu len tak? A myslíš, že ťa nemôže využiť na to, aby si niekoho zabil?“

Bingo! Funguje to! Tento Sareh veľmi chytrý nie je. A vlastne možno ani nemusí byť chytrý. Povedal som mu pravdu. Možno dokáže vycítiť, či niekto klame alebo nie. Irónia. Trpaslík by teraz veľmi rád urobil krátky proces s anjelom, keby sa mohol hýbať. Anjel ovláda čiernu mágiu, mňa naháňa Terminátor... bežný deň v tejto bláznivej krajine.

Trpaslík je obrátený smerom ku mne, akoby mu niekto prilepil nohy o podlahu. Nechcem ukazovať prstom, ale... obaja sa pozeráme na anjela. Čo vymyslí? Aký ďalší krok má v pláne? Vyzerá to tak, že má pri sebe značné zásoby alkoholu. Vyťahuje ďalšiu fľašu a zubami ju otvára, ako arcisuperman galaxie v otváraní piva zubami. Už aj mne začína šibať s tým titulom? Je to nákazlivé! Priezračný mok sa nestačí skamarátiť s jeho vnútrotelovými tekutinami a už kričí od bolesti! Ako? Čo sa deje? Až teraz si všimnem tomahawk zaborený do jedného z krídiel. Čože? Kde sa vzal? Prehadzujem pohľad na trpaslíka, ktorý hľadá vzadu za opaskom ešte niečo, čo by sa dalo hodiť.

„Okamžite zmizni, kým ma poriadne nenaserieš!“ Hovorí akési zaklínadlo a trpaslík, ako prišiel, tak aj odišiel. Zmizol, bez stopy. Silná mágia. Aspoň na mňa.

„Skôr, ako niečo začneš, Silveria ťa môže ošetriť. Vlastne nemôže, zabil si ju. Blahoželám.“

„Ja že som niekoho zabil? To si pekne pletieš. Ale dohodneme sa. Môj návrh je veľmi jednoduchý, aj tvoja dutá hlava to pochopí. Ostaneš stáť na mieste a ja budem trénovať hádzanie s touto vecičkou.“

Utekám preč, k najbližším dverám, ale nejde to. Nemôžem sa pohnúť. Rovnako ako ten trpaslík, ani ja sa nemôžem presunúť ani o milimeter a ostávam na mieste. Neviem, či výrobcovia sekundových lepidiel majú niečo spoločné s týmito čarami, ale profesionál nikdy nevyzradí všetky svoje zdroje.

„Tak ako to bude? Chceš mi stále ubližovať? Načo si ma nenechal zmrznúť?“

„S mŕtvymi nie je zábava. Zatiaľ.“

„Ako zatiaľ?“

„Je to jednoduché, manuál k nekromancii nemám, ale ty mi ho zoženieš.“

„Manuál? K nekromancii?“

„Možno by tvoje bližšie ucho lepšie počulo, keby som sa zahral s tým vzdialenejším.“

„Hej! Žiadne pílenie uší nebude! Rečami, pílou alebo tomahawkom. Rozumieme si?“

„Rozumieme? Nerozumieme? Najvyšší čas vybrať sa na cestu. Hlavná knižnica, Klarkastrya. Nezdochni cestou, nechce sa mi to všetko vysvetľovať ďalšej ovci.“

Ani som sa nenazdal, a už som na ulici, pred jeho... kostolom? Je mi zima. Mrznem. Bombardujú ma nevkusne veľké krúpy. Akoby nestačil sneh. Nemám rád sneh, nikdy som ho nemal rád a ani ten šľahaný z vaječných bielok nemusím. Ale čo krúpy? Bežím, čo mi sily stačia, pod najbližšiu strechu. Pevný úkryt, ak nerátam čoraz viac defektov. O strechárskom umení tých géniov zo západu mám čoraz horšie mienenie. Bolí ma hlava. Nie som na ňu padnutý, ešte nie, ale už minimálne jeden kúsok zamrznutého ľadovca na ňu presne zamieril. Pekná krajina? Už len zrušiť sneh, ľad, padajúce kúsky ľadu, snehové búrky a modliť sa k všetkým možným bohom, aby neprišlo tsunami. To je poriadne nepravdepodobné, ale tu je možné všetko. Aj lavína, ktorá by išla hore kopcom. Však len pred chvíľou som lietal na lietajúcom koberci, ktorý sa rozbil na kúsky a pred ešte menšou chvíľou hádzal trpaslík po anjelovi tomahawky.

Anjel ma tak pekne požiadal, aby som mu zohnal knihu o nekromancii. Nie som si istý, že by sa práve toto hodilo k dosiahnutiu svetového mieru. Šialenec ovládajúci kúzla, ktorý velí armáde nemysliacich bytostí. To mi pripomína... ale nie, politiku toho môjho sveta do toho nechcem pliesť. Aj keď vlastne toto je môj svet. Ja som ho vytvoril. V tom druhom len žijem, som jeden z miliárd ľudí. Malá stavebná doštička. Tu som niekto! Tu som... terč pre krúpy. Každý nejako začína.

Dostať sa do mesta Klarkastrya môže byť problém. Neviem kde je, neviem ako sa tam dostanem a ani náhodou netuším, ako sa dostanem k tej knihe a nerušene sem. Ani tým, či je to vôbec dobrý nápad, si nie som istý. Ako sa dostanem späť? Napadajú ma dve možnosti, alebo donesiem knižku a tuto ľaľa anjel ma pustí do toho sveta, kde som prežil väčšinu svojho života, alebo donesiem knižku a on bude ešte silnejší a arogantnejší. Prípadne tretia možnosť, nedostanem sa tam. Štvrtá možnosť je tá, že sa nedostanem odtiaľ. Všetko sa to dá rozpitvať, rozvetviť a rôznymi spôsobmi modifikovať, až zistím, že je to na riť. Žiadne istoty. A vraj si ich ľudia zaslúžia, no iste. Teraz by som chcel pár istôt, ale kto mi ich dá? A kto bude tie istoty splácať?

„Taxi! Taxi!“

Nič. Žiadna odozva. Vlastne som rád, to by bolo priveľmi jednoduché. Zdvihnúť paprču a príde usmiaty chlapík s cigarou, naskočím mu do taxíka a vystúpim pred knižnicou na danej adrese. Požiadam, nech nechá bežať motor, zoberiem knihu a znovu nastúpim. V prehrávači sa pustí Iron Maiden, niektorý album z osemdesiatych rokov, vložia sa slúchadlá do uší a kým sa dostane až do... sem... tak si Dickinson poriadne zaškrieka a ja si v klimatizovanom taxíku oddýchnem. Ale to som si naordinoval nejaký divný sen.

Pôjdem vôbec po tom prianí? Mohol by som ísť na opačný smer a vyhnúť sa tomu grázlovi s pierkami. Prečo ma ale zachránil? A zachráni ma znovu? Asi bude najlepšie trochu si ho skamarátiť. To sa dá len jedným spôsobom a vôbec sa mi to nepáči. Stavím sa, že neurobí službu za službu. Nejaké texty, počmárané krížom krážom akousi čiastočne nemŕtvou rukou, kuchárka nemysliacich bytostí – a výmenou za toto ma vráti do môjho života, na posteľ obhádzanú neporiadkom všetkých farieb a pachových stôp. Do ruky hrnček s čajom, ktorý by si deviati z desiatich väzňov umierajúcich smädom radi dopriali a na nohy tie divné papuče, ktoré mi znižujú chuť na kúrenie, aj keď vyzerajú intenzívne zle.

Erika a Lara

Pohybujem sa voľne po meste. Nezaujímajú ma ligotajúce palisády a bojovníci v bielom. Hľadám cestu a poznám len cieľovú adresu, ktorá môže byť akýmkoľvek smerom. Zaujímavé, že pre nikoho nie som podozrivý. Žiadne epické naháňačky a ani krivé pohľady. Neviem, kde je Klarkastrya. Ako to vlastne zistím? Spýtam sa, samozrejme, ale koho? Nemám ceduľku, nikde tu nechodia autá, kamióny, ježibaby na metle či lietajúce koberce. No dobre, tie lietajú, svetlá výnimka, ale mrznú. Niečo mi hovorí, nazvať by som to mohol vnútorný hlas, inštinkt či akési alternatívne vedomie, že Klarkastrya je ďaleko. Nie je za rohom. Môžem sa mýliť, nebolo by to prvý krát, ale teraz fakt neviem, ako sa tam môžem dostať.

Filip, prepni si hlavu z OFF na ON. Kto to vie? Anjel, možno niekto ďalší, kto často cestuje. Za anjelom nejdem, určite urobí niečo, čo by som mohol ľutovať, aspoň kým je tu iná možnosť. Mierim k studni. Biela studňa, celé okolie je biele a o vodu sa stará dievča. Namáha sa so studňou a aj keď ťahá zo všetkých síl, trvá to dlho.

„Pomôžem ti s tým?“

„Mama mi povedala, aby som sa nerozprávala s cudzími ľuďmi.“

„Ježišmária, ty máš koľko rokov? Ukáž, potiahneme to spolu a vôbec nemusíme kecať.“

„Mami! Mami!“

„Tak chceš, aby som ti pomohol, alebo nie?“

Prichádza jej mama, otec, asi desiati do počtu a početná SBS. Ustupujem od studne a od dievčaťa. Čo som vlastne urobil? To je nedorozumenie.

„Ukáž rebrík!“

„Nech sa páči, tu je. Idem do Klarkastrye a keď som videl toto dievča, ako sa trápi, tak som jej chcel pomôcť.“

„Ako sa opovažuješ!“ Vrieska po mne matka tej malej. V bielom, ako je tu asi dlhoročná móda, ale od hnevu celá červená. „Vieš, čo si spôsobil?“

„Nie, neviem, ale určite mi to vysvetlíš.“

„Posledné vedro a bola by ženou. Teraz musí všetko odznova. Silveria,“ prechádza pohľadom na tú krpatú slečnu,“ ak sa k tebe ešte raz priblíži zbi ho. Dolám mu ruky, hoď ho do studne a ak bude po tebe niečo volať, ignoruj ho.“

„Áno, mami.“

Nestíham sa čudovať. Ospravedlňujem sa, že som o ničom nevedel a určite som jej nechcel skomplikovať situáciu. Posielajú ma preč, tlačia ma ďaleko od studne. Keby som tak vedel, či ma odsúvajú správnym smerom. Spomínam si na Martinu a jej štvorčekované papiere. Vidím pred očami niekoľko bodov:

- Zistiť, kde je Klarkastrya

- Dostať sa tam

- Pochopiť túto skúšku dospelosti

- Získať knihu

- Navštíviť Anjela

- Presvedčiť ho, aby ma vrátil domov

Chcem za niektoré z toho napísať X, vyplniť políčko, ale nemám za ktoré. Toto všetko a mnohé ďalšie ma len čaká.

„Môžete mi prosím povedať, ktorým smerom je Klarkastrya? A ako je to ďaleko?“

„Ak by si namiesto ničenia životov študoval mapy, vedel by si to.“

„Je tu niekde mapa? Máte mapu?“

„Do toho ťa nič. Poď Silveria, ideme. Budeš ženou na ďalší rok.“

„Áno, mami.“

Čo som nechtiac spôsobil tej malej ma naozaj mrzí. Prečo ale všetko tak veľmi komplikujú? Nestačilo by povedať niečo ako choď k tej bráne, potom po chodníku desať kilometrov a potom po modrej značke. To by bolo také jednoduché. Možno je v tom skrytá múdrosť. Jednou bránou som sa dostal sem. Môže mať pevnosť len jednu bránu? Ak to teda je pevnosť? Pre mesto by bol nepraktický iba jeden vchod. Sú tu rôzne budovy, musí tu bývať aspoň tisíc ľudí. To by s jedným vchodom šlo, ale určite by to išlo aj s viacerými.

Začína mi byť zima, a to som na mieste ohradenom palisádami. Aké by to bolo za hranicami tohto osídlenia, to si viem predstaviť bohužiaľ veľmi dobre. Celá légia, ktorá sa o mňa tak zaujímala pred krátkou chvíľou, sa pohla smerom k akémusi hostincu. Až na jednu výnimku. Postava zahalená v bielom. Nesklápa hlavu. Hrdo sa mi pozerá do očí a nad niečim rozmýšľa. Ani veľká, ani malá, taká akurát.

„Filip? Si to ty? FILIP!“

„Maťka? Čo... čo ty tu robíš?“

„Si to naozaj ty? Si to ty?“

„Som, som... len ma nerozpuč.“

„Bála som sa a videla som také zvláštne veci. Neviem kde to sme. Som tak rada, že ťa vidím. Naozaj si to ty?“

„Som to ja, už som ti vravel. Ale ako si sa tu dostala ty? Mala by si byť mŕtva, zabil ťa anjel a predtým Arin a chlad.“

Odstupuje od mňa. Prekvapená, možno trochu ponížená alebo čo to je. Má pohľad človeka, ktorý si kúpi nové hudobné CD a po ôsmych pesničkách, ktoré znejú až priveľmi podobne, odkladá kedysi vytúžené médium do poslednej zásuvky. Ranil som ju? Alebo si to nepamätá?

„Martinka, čo si pamätáš ako posledné? Išli sme autom, čo bolo potom?“

„Narazil si do stromu, to nevieš? Si v nemocnici v kóme a ja som zmeškala vlastnú svadbu! Vieš, aké je to hnusné! Kvôli tebe mám ruku v sadre! Mal si dávať pozor a...“

„Ktorú ruku?“

„Túto!“

Prezerám jej ruku. Vyzerá v poriadku, bez problémov. Silveria je skutočne zvláštna krajina. Už dvakrát mi zomrela Martina pred očami a teraz je tu zas. Len aby zase zomrela? Je to nejaké zvláštne. Niekto sa zahráva so mnou, s mojimi citmi a túžbami? Niekto chce, aby som trpel? Napadá ma jediné meno. Alebo skôr titul.

„Poď, ideme niekoho navštíviť.“

„Kedy pôjdeme domov?“

Zaskočila ma. Čo povedať? Pravdu? Klamstvo? Vyhýbavú odpoveď?

„Neviem. Ale viem, kto to vie. Poď.“

„Ako si to myslel s tým, že som mŕtva?“

„Vysvetlím po ceste. Poď.“ Ťahám ju, ale ona nejde. Tvrdohlavo stojí na mieste. Presviedčam ju, ale z nejakého dôvodu o presviedčanie nestojí.

Bez klopania vstupujem do anjelovej... komnaty? Ako nazvať tú miestnosť, ktorá je znovu maličká? Vidím anjela, ktorý má na stole hromadu papierov na vybavovanie, no aj tak hádže do obrázku na stene šípky. Hádže a namiesto toho, aby si ich zobral, vyčarováva stále ďalšie a ďalšie. Už takmer nemá kde hádzať. Niekoľko šípok je v stene a pol metra odtiaľ je niekoľko plných terčov.

„Hej, anjel, videl som Martinu. Ona žije!“

„Žije? Pozri sa za seba.“ Martina akurát prechádza cez dvere. Pozerám na ňu a ona na mňa i na anjela, ktorý má v ruke šípku. Bez slova ju hádže a triafa Martinu do hlavy. Tá padá k zemi.

Lámem ďalší svetový rekord v behu. Dotýkam sa jediného skutočne známeho stvorenia v tomto svete, jedinou šípkou zmeneného na nepoznanie. Jej slzy nahrádza krv a mieša sa s mojimi slzami. Mám chuť vytrhať tomu anjelovi všetky pierka a opakovane mu rozbiť hubu. Na čo čakám? Bežím k nemu, ale on vidí môj úmysel. Ostávam stáť na mieste, nemôžem sa ani pohnúť. Hľadím pred seba, adrenalín mi pulzuje v celom tele, ale nohy už neurobia ani jeden krok.

„Teraz si spokojný?“

„Ešte nie. Dones tú knihu. Inak dopadneš rovnako ako tvoje dievča.“

„Nie je to moje dievča!“

„Oh, výborne, tak je moje. Pekne ju vypchám. Ty si nemal byť na ceste?“

Posledné čo chcem je pomáhať tomuto... čo to je? Anjel? Ak by bol každý anjel aspoň trochu podobný na tohto, tak odteraz verím v Satana. Určite mu budem viac rozumieť. Ide k skrini a niečo vyťahuje. Nejaký mučiaci vynález? Už len to tu chýbalo. Chcem sa skryť, ale nepohnem nohami a na rozdiel od neho nemám krídla.

„Chceš knihu? Daj mi krídla, doletím tam a donesiem ti ju.“

„To by dokázal hocikto a svoje krídla ti nedám.“

„Tak vyčaruj nové, akurát pre mňa.“

„Zabudni a zmizni mi z očí!“

„Nič by som nechcel viac, ako práve toto.“

Prichádza teraz ku mne. Chytá ma za ruky a kúzlo, ktoré ma znehybnilo, opúšťa moje telo. Nemám však ako utiecť a tvor, ktorého začínam naozaj neskutočne nenávidieť, ma vyhadzuje oknom.

Au! Sakra! Všetko ma bolí! Som na zime, oblečenie je dotrhané zo skla a ak by bol niekto tak dobrý a dostal by všetky kúsky skla z môjho krvného obehu, dostal by čokoládu. Minimálne pol kila.

Náhodou alebo nie, kúsky skla zasiahli niekoho ďalšieho. Anjel? Možno nie. Ale vyzerá dobre. Hnedovláska, bez krídel a tiež bez úsmevu, ale pekná na prvý pohľad. Leží vedľa mňa, ale len chvíľu. Pomaly vstáva a prezerá si zranenia.

„Si v poriadku?“

Na chvíľu mi vypadla pamäť. Pýtal som sa to ja jej, alebo ona mňa? Sakra, ešte aj v uchu mám kus skla. Nehorázne to štípe. Neviem kto sa pýta a kto čaká na odpoveď, vôbec mi to nemyslí. K oknu, ktoré má vďaka mne veľkú dieru, prichádza anjel a znovu mizne. Erika sa na mňa pozerá a bojí sa nejakého odhalenia, alebo... moment, aká Erika? Odkiaľ viem jej meno?

„Erika?“

„Odkiaľ vieš moje meno?“ Skláňa sa ku mne a vyzerá byť vystrašená.

„Pomôž mi a poviem ti.“

Je viac zvedavá alebo bojazlivá? Vidím, ako krúti hlavou na rôzne smery. Má strach. Viem to, ale neviem, ako to môžem vedieť.

„Tiež idem do Klarkastrye. Pôjdem s tebou, Erika.“

„Ty vieš veľa o mne, ale ja o tebe nič. Kto si?“

„Filip. Len Filip.“

„Zavri oči.“

Bolesť! Aaaaau! Ja somár som zatvoril oči a teraz ma všetko bolí. Aj to ucho. Ona robí niečo so sklom! Odstraňuje zo mňa sklo, všetky kúsky a odvšadiaľ. Neviem, aké by bolo postupné odstraňovanie kúska za kúskom, ale toto je naozaj neznesiteľné. Ešte chvíľu a...

„Hotovo.“

„Čo hotovo?“

„Už v tebe nie je sklo. Môžeš sa postaviť?“

„Samozrejme.“ Vstávam a padám. Inštinktívne i úplne nechtiac som si poranil ruku ďalším kúskom skla.

„Podaj mi ruku. Nie tú. Tú druhú.“

Ležím na zemi, mrznem a ruku mi opúšťa kus skla. Následne mi pomáha vstať a odchádzam. Za sebou vidím lôžko plné skla a krvi. Som dotrhaný a trápi ma hneď niekoľko vecí, okrem iného neskutočná bolesť od hlavy po päty.

„Ty si z Klarkastrye?“

„Nie, som zo Silverie. Tak ako ty.“

„Ty mi čítaš myšlienky?“

„Vyzeráš ako Silverijčan, to je všetko. Ale mám pocit, že čítaš myšlienky ty mne.“

Kráčame spolu. Krok za krokom. Je mi známa, ale neviem popísať prečo. Cítim kým je, čo dokáže a nenápadne si ju prezerám. Je krásna. Pleť ako z reklamy, dlhé hnedé vlásky, tak príjemne hnedé, ako má tá čokoláda s obrázkom fialovej kravy. Hnedé oči, pekný noštek a jemne červené líčka. Pomáha mi s chôdzou a aj keď vidno, že je to mladá žena a nie Herkules, zvláda to. Neviem však, kam ma to vedie. Ulica je takmer prázdna, čo je dobre. Len ťažko by prešli traja ľudia vedľa seba.

„Si ťažký, vieš o tom?“

„Body Mass Index mám v poriadku.“

„Menej sa opieraj, ak nechceš, aby sme spolu ležali.“

Rád by som s ňou ležal, na priestornej posteli a v teplúčku. Do seba varené vínko a všetkých otravných susedov vystrieľať, ale... toto asi nemala na mysli.

„Kam ideme?“

„Idem sa pripraviť na cestu. Dostaneš tam teplé jedlo.“

„Niečo mi hovorí, že to jedlo nebude veľmi chutné. A sama nevieš variť.“

Konečne si začínam uvedomovať, čo sa deje. Trepem sprostosti, ale nehorázne. Čo takto si nechať niečo pre seba? A vôbec, ako to môžem všetko vedieť? Čo ak mi to niekto našepkáva? Filip, mysli, kto by mohol mať záujem o to, aby sa dalo nejakej Erike čítať myšlienky? Anjel? Od neho takýto dar? To pochybujem. Martina? Koľko krát tu zomrela vlastne? Zatiaľ trikrát, ak dobre rátam. A ktovie, koľko krát sa ešte objaví a zomrie? To je otázka tak pre stávkovú kanceláriu, ale kurz by som neuhádol. Kto tu ešte vie nejaké čary? Silveria? Tú zabil ten vypierkovaný. Alebo dobre, zmrzla a on ju nezachránil. Tá druhá pomiešaná? Na ňu by sedelo skôr niečo zákernejšie, ako dostať sa do hlávky peknej slečny. A možno práve ona na mňa zoslala toto... požehnanie?

„Milý veru nie si.“

„Čo?“

„Mám ti to zopakovať? Alebo povedať inak? Ani si sa nepriblížil k stolu a už nadávaš na jedlo.“

„Nepreniesla si na mňa schopnosť čítať myšlienky? Nejakým kúzlom? Aha, ty práve nevieš o čom hovorím. Tak môžem čítať myšlienky. Iba tebe a je to veľmi zvláštne. Na jedlo sa teším a dopredu ďakujem. Teraz mi neveríš.“

„Myslíš, že si teraz dokonalý? Zistíš, ku ktorému domu ideme, čo ma trápi a čo ma teší. A čo teraz? Myslíš, že sa do Klarkastrye dostaneš sám?“

„Erika, no tak, upokoj sa. Neviem prečo, ale dokážem ti čítať myšlienky. Mohlo by sa to niekedy hodiť. Pomôže to tebe i mne. Keby som nechcel, tak ti to nepoviem. Mohol by som si to nechať pre seba a niekedy by som to využil tak, že by sa ti to ani trochu nepáčilo. Teraz sa na mňa stále hneváš, aj keď by som sa na tvojom mieste nehneval. Dokonca som prezradením povedal niečo, čo by...“

„Čo by čo?“

„Teraz do teba nevidím.“

„Tak vidíš, to som rada. Tento dom.“

Dom? Toto? Ale samozrejme, len by som túto kocku nenazval domom. Vyzerá to na mini chalúpku s jednou miestnosťou, kde by sa nevošla snehulienka so siedmymi trpaslíkmi. Možno s tromi, ale aj to sotva. Erika klope na dvere, ktoré vyzerajú nové, ale osadené nakrivo, nešikovnou rukou. Za malým okienkom vidno pohyb, niekto vstáva z postele.

„Tak mi máme hostí,“ hovorí... Erika? Nie Erika? Tá žena, ktorá otvorila dvere, vyzerá úplne ako ona. Neskutočná podoba. Dve Eriky, no z toho ma vystrie. Táto je... to neviem.

„Lara, toto je Filip. Ide do Klarkastrye.“

„Na boha vyzerá dosť doriadený. Čo ťa zrazilo, chúďatko peknô?“

„Anjel, sklo, podlaha, sklo, sneh... spomínal som sklo?“ V seriáli sa mi to zdalo vtipnejšie ako teraz. Tá Lara sa na mňa pekne usmieva, ako by som bol jej obľúbené domáce zvieratko.

„Anjel vystrájal? Ale čo? A čo si mu povedal?“

„On... našiel ma mrznúť v divočine, spolu so Silveriou. Zabil ju, len tak, aby som trpel.“

„Ale čo? Prečo to urobil? To je hroznô.“

Začínam si všímať niekoľko naozaj divných vecí. Erika sedí a varechou obťažuje akési rezance, kým Lara sa so mnou rozpráva, pripravuje čaj, zoblieka ma zo studeného oblečenia, sťahuje veci z postele a dostáva ma do horizontálnej polohy. Chvíľu nad tým uvažujem, ale len chvíľu, pretože náraz do postele hlavou dokáže prerušiť tok myšlienok. Čo je to za divné spanie? Poschodové postele chápem, ale tri? Však to si každý tresne hlavu. Najnižšia je priamo na zemi a najvyššia je tak vysoko, že by to mohlo pripomínať ležanie v truhle. Neviem, aké je to celé stabilné, ale nepáči sa mi to. Na základe pozorovacieho talentu, ktorý u mňa nie je vždy dokonalý, patrí dolná posteľ Lare. Netrápi ju, že je jej posteľ od krvi. Značkujem teritórium telesnými tekutinami. Zisťujem, že je milá.

„Tiež ideš do Klarkastrye?“

„Ešte neviem, chcela som ísť ale len preto, aby nešla Erika sama. Ak pôjde s tebou tak bude v bezpečí.“

„Myslím, že by si mala ísť. Trom sa cestuje lepšie.“

„Radšej nie, aj tak vidím, že sa ti páči. Chápem to a nechcem kaziť súkromie.“

„Páči?“

Toto je šialené! Identické dvojča nechce kaziť súkromie svojmu identickému dvojčaťu, až na pár maličkostí. Vlastne to nie je šialené, to je úplne normálne, ale že by zo mňa bol ochranca na dlhú púť, tak to je priveľa.

„Určite ťa nedovliekla sem len na teplé jedlo.“

Smejem sa. Nenápadne a potichu. Eriku však chytá nervozita.

„Lara! Mohla by si sklapnúť a nechať si tie tvoje príšerné voloviny pre seba?“

Nastáva tichá chvíľa. Mimoriadne tichá. Minúta? Dve? Zatváram oči, ale nie od únavy. Skôr na tvárenie sa, že za nič nemôžem. Erika povie Lare, aby nič nehovorila – a tá je okamžite ticho. Tu mi niečo nesedí. Alebo sa dohodli, alebo sú odlišné, alebo sú v tom čary, alebo Lare vypadli hlasivky či po stojačky upadla do kómy. Nehýbe sa, len si stojí. Na druhom konci chalupy, ktorá je ešte o niečo menšia ako moja izba.

Piecka, poschodové postele, skriňa, koberec a stolička, ktorá môže pri sedení na dolnej posteli pripomínať mini stolík. Samotná dolná posteľ však nemôže nahradiť stoličky, je priveľmi nízka. Žiadne počítače, plazmy či sovietsky budík, nič. Vlastne ešte niečo áno, pár drevených polien, pre prípad intenzívnej zimy. Erika niečo dokuchtila. Jeden hrniec, z neho niečo preklápa pre Laru do taniera a mne sa dostáva do rúk akýsi väčší hrnček. Rezance s... vodou? Fakt dobré! To by ma asi ani nenapadlo. Erika otvára skriňu a podáva akési suché pečivo. Samo osebe dobre nechutí, ale dáva chuť tomu jednotvárnemu rezancovému čudu. Nech kombinujem akokoľvek, lahôdka to nie je. Ale aj na vifone sa dá žiť.

„Spíš hore,“ hlási mi Erika ako úplnú samozrejmosť a s plnými ústami. Chcem jej na to niečo povedať, no predbieha ma Lara.

Lara

„Tú hornú si zoberiem vďačne ja. Navyše som ľahká ako pierko a ak by som sa zosypala, nič by sa mi nestalo.“

„Nemôžem uveriť, že si moja sestra!“

Smejem sa. Dusene, potichu, ale smejem. Lara je fajn. Škoda, že ona nejde tam kdesi do Klarkastrye. Alebo žeby išla? Po čo by tam však išla? A po čo tam ide Erika?

„Tak ma napadlo, aký je účel tvojej sestr... cesty?“ Fíha, to som dobre pomotal. Obidve sa na mňa pozerajú na blázna, ešte aj tie oči na mňa nacentrovali úplne rovnako.

„Po knihu. Ak ju donesiem svojmu majstrovi, budem skutočná mágyňa.“

„Niečo ako posledná skúška?“

„Presne tak. A teraz buď tak dobrý a choď spať, musíme vyraziť skoro ráno.“

Za normálnych okolností mám množstvo rečí, ale teraz som úplne ticho. Neviem čo povedať. Líham si na spodnú posteľ, keď tu si všímam, aká je tá posteľ rozheganá. Chcelo by to mužskú ruku a pár klincov. Erika posiela Laru spať a tá ju poslúcha. Ak sú to naozaj dvojičky, tak sú rovnako staré a majú za sebou pravdepodobne veľmi podobný osud. Napriek tomu mi niečo našepkáva, že sú úplne iné. Erika je vodca, niečo vie a ide za tým. Lara mi pripomína asi skôr psíka. Niekto, kto má rád, rozkošne zabáva a mohla by teoreticky niekedy aj šteknúť.

Zaspávam posledný. Najnižšie poschodie, dve pekné baby, hlad, zima a celkový chaos z toho, čo mám vybavovať. Silveria, čiastočne rozprávková krajina, ale stále treba niečo robiť, zariaďovať... nečudoval by som sa, keby som tu ako smelý rytier premohol draka a na ďalší deň podával daňové priznanie. Zatváram oči a uvažujem nad anjelom, tou jeho knižkou, nad Martinou, Silveriou, Sarehom, lietajúcom koberci či nad tým, či je pravda to o nehode. Som niekde v kóme? Tento svet nie je skutočný? Viem, že sa z toho len tak nezobudím. To by som chcel veľa. Niečo vo mne si však prebudenie praje.

Chalúpka

Niečo ma šteklí. Zablúdený mravec? Na mravca je to veľké. Vedľa mňa leží Erika. Len leží, žiadne veci mládeži neprístupné, aké dávajú nemenované weby na titulku od januára do decembra.

„Mrzla si?“

„Ešte som nemala návštevu a tam hore sa mi zle spí. Môžem tu byť? Alebo ma vyženieš?“

„Vytiahla si mi sklo z celého tela, nakŕmila si ma a nechala si ma vyspať sa v teple, prečo by som ťa mal vyháňať?“

„Ale čo? Sklo z teba vyťahovať? To kedy som stihla? Nemýliš si ma s niekým?“

„Lara?“

„Na druhý pokus celkom správne! Šikovník!“

Anjel ma vyhodí oknom a za chvíľu som už s peknou kočkou v posteli a ani jej nevadí, že som si ju poplietol s inou. Začína mi všetko šialené pripadať normálne a všetko normálne...

„Mrznem.“ Chcel som povedať niečo múdrejšie, zmysluplnejšie a možno aj romantickejšie, ale niekedy je dobré byť úprimný.

„Takto,“ vstáva a prihadzuje do pece ďalšie polienko, „alebo takto?“ Vracia sa ku mne a dotýka sa ma viac, vlastne nahradzuje perinu. Nepoznám ju dobre, ale ovláda ma neuveriteľná túžba pobozkať ju. Pritlačiť jej pery na tie moje.

„Aaaaaau!“ Pritlačila mi na jednu s väčších rán a ja som vykríkol od bolesti. Zošmykla sa, vlastne čo zošmykla, ja som ju zhodil! Snažím sa ju zachytiť, ale moje ruky nie sú dosť rýchle a ona hlavou trafila pec. Chúďa.

Súcitne ju dvíham, no to je už hore aj Erika a vytrháva mi ju z rúk, ani čo by som bol dáky barbar. Ako však pozerám na tú spúšť, ktorú kvôli malému plamienku v noci ani dobre nevidím, tak sa jej nečudujem. Návšteva otrepe pani domácu o pec, kto to kedy videl? Chcem jej skontrolovať hlávku, či jej netečie krv. Erika mi to však rázne zakazuje.

„Môžeš mi láskavo povedať, prečo si sa vyšplhal hore k nej a zvalil si ju? Dala ti svoju posteľ, tebe ako úplne neznámemu človeku. Nemôžeš žiadať viac!“

„Zliezla som dolu, aby som priložila do pece a tam hore sa mi spí zle, lepšie sa mi na mojej. Bola mi zima a Filipovi tiež.“

„Zas sa správaš ako šľapka?“

„Len pomaly, dámy!“ Najvyšší čas zasiahnuť, aspoň myslím. „Obidve ste naozaj veľmi milé a pekné. Môžem povedať, čo sa stalo. Ležala pri mne, ja som dostal kŕč a nechtiac som ju zvalil. Lara nie je žiadna šľapka, ja nie som žiadny nevďačný násilník a vôbec, poďme spať. A ak chceš, pôjdem teraz hore ja.“

„Bež.“

To je všetko? Jedno slovo? Erika lezie do strednej postele a očakáva, že tú nad ňou zaplním ja. Čo môžem robiť? Oveľa radšej by som bol na tej spodnej, spolu s Larou. Ako by sa to dalo urobiť? Erika je jediný človek, ktorý ma dostane do Klarkastrye. Navyše jej môžem čítať myšlienky, až na... prečo vlastne nemôžem? Túto schopnosť som stratil pred vstupom do domu. Niečo sa tu musí nachádzať, čo čítanie myšlienok blokuje. Ale čo? Tak či onak, určite bude dobré ju nenaštvať.

„Nech Lara rozhodne.“ Je toto dobrý nápad? Uvidíme.

„Rada by som bola dole. S Filipom.“

„Môj názor je rovnaký. Prehlasovanie v pomere dva ku jednej. Ja s ňou a ty hore.“

„Lara, ty bež hore. A ty už nič neskúšaj. Spím pri tebe, aby si nerobil žiadne sprostosti. Ak sa ma v spánku dotkneš, tak vedz, že viem používať koleno!“

„Nie je to trochu nespravodlivé? Ak dobre vidím, ty si tá dôležitá, ktorá udržiava poriadok. Lara tu nemôže nič, pretože si nechá rozkazovať. Ak to takto funguje, tak je to vaša vec, ale skús urobiť výnimku. Túto noc alebo jej zvyšok. Aj je to logické. Ty sa vyspíš, nám bude teplo a všetci budú spokojný. A vôbec, Lara spí najradšej v spodnej posteli a ja sa do vyššej ani nechcem... nemôžem dostať, kvôli zraneniam. Sľubujem ti, že ťa nebudeme rušiť.“

Okamih pravdy. Ukáže sa Erika ako rozumná, alebo ako priveľmi panovačná? Počujem ticho. Sakra, nemám rád, ak má niekto povedať zásadnú vec, ale aj tak mlčí. Zato reklamní panáci v telke nemajú čo povedať, ale melú ostošesť. Napätie. Cítim zvláštne chvenie, ako kedysi v škole pred rozhodujúcou písomkou v stave slivovicového bolehlavu.

„Tak sa muckajte keď chcete, ale mňa nechajte spať!“

Ležím, Lara vedľa mňa a všetko sa zdá byť krásne. Na nič nemyslím, len tak si vylihujem, oddychujem a usmievam sa. Jednu ruku mám pod hlavou a druhú na hlave. Ani jedna sa však nenachádza na tej mojej tekvici. Lara je krásna, pokojná a vôbec jej nevadí, že sa hrám na hrebeň. Zdá sa mi to lepšie, ako mrznutie na lietajúcom koberci. Aj so Silvou bolo dobre, dokonca bolo aj trochu romantiky v tej cele. Tu je menej ohníkov, väčšia tma a ak nerátam občasné prasknutie v piecke a Laryno dýchanie, je tu úplné ticho. Moje oči sa zatvárajú, mozog sa vypína, ale moje ruky nie. Imitujem hrebeň, aj keď radšej by som robil imitáciu rolby na zimnom štadióne. Poriadne zvládnuť každý detail, ako na finále Olympiády. Dať si záležať a preskúmať každý okamih jej pokožky.

Je studená a moje ruky sú ako príjemné deky. Viem, že nemrzne, ale chytám pocit záchranára pred akýmsi chladom. Všade ju chcem zahriať. Nechcem byť akýsi hrebeň, ale celá kúpeľňa, zimný štadión a neviem čo ešte. Jej dych sa zrýchľuje a zrazu cítim, ako horí. Moje ruky ju už nezahrievajú, ona zahrieva mňa. Vášnivo sa potí, čo je ten najhlúpejší možný popis, ale pravdivý. Bije mi srdce a mám pocit, že polovicu kyslíku spaľujem ja a druhú polku ona. Odrazu mi zakrýva ústa. Prečo? Chce ma udusiť? Alebo je to akýsi čertisko a má so mnou zvláštne úmysly? Prečo? Prečooooo?! V tom mi niečo ukladá na celú tvár. Akási látka alebo čo. Počujem nejaké zvuky. Ťažko opísateľné. Myšlienky mám rozutekané na všetky smery a vôbec neviem, čo robiť. Dať to zo seba dole, alebo nie? Zdá sa mi, že to nič nedrží. Jeden pohyb rukou a je to preč. Možno by som mohol len trošíčku...

Som slepý? Hmmm, slepý nie. Vidím minikúsok červenej tam, kde boli vrátka na peci. A kde určite ešte sú, však ich nikto neukradol, ale... je to iné. Tma, väčšia ako predtým. Nevidím nikoho a nič, až na tú minimalistickú drobnosť. Navyše nepočujem oheň. Vyhasol? Prečo by mal vyhasnúť? Chytám pocit, že sa stala akási tragédia, ale netuším aká. Dobre som popletený, kvalitne. Vstávam. Pomaličky, aby som si netresol hlavu. Narážam plecom do niečoho jemného, veľmi príjemného. Erika či Lara? A čo sa stalo s ohňom? A prečo tá tma? A už prichádza ráno? A...

Napadá ma množstvo otázok, no namiesto vybratia jednej počujem úsmev Lary. Som si istý, že jej. Počujem jej vlniacu sa mimiku a jemný dotyk našich pier. Som... neviem čo som a je mi to jedno, ale chcem, aby táto chvíľa neprestala. Dostávam ďalší bozk a ďalší a ďalší. Jej pery utekajú po tých mojich. Vysušené pery zo zimy, tepla, ďalšej zimy a ďalšieho tepla vlhnú, naberajú slastné pocity z iných pier. Nežných, ženských, o niečo menších a neskutočne príťažlivých. Jej ruky pripomínajú naspeedované vrtule. Sú všade. Dotýkajú sa mi ramien, vlasov, líc, chrbta a mojich rúk, ktoré od prekvapenia spia a nevyvíjajú žiadnu aktivitu. Cítim sa ako kameň pri sopke.

Už z jej dotykov cítim krásu a nebývalú nehu. Má energiu profesionálnej športovkyne nadopovanej zakázanými látkami na každé písmeno abecedy a ruky objaviteľov všetkých masážnych techník od Zélandu po Island.

„Lara?“

„Nie.“

„Nie?!?!?!“

„Tak áno,“ odpovedá s úsmevom. Dobrý šok. A dobrý vtip.

Niečo chcem povedať, ale jej a moje pery spolu držia a keby som zapojil všetky svaly a k tomu zo dve lokomotívy, asi by to na oddelenie nestačilo.

„Filip?“

„Áno?“

„Si chlap?“

„Čože?“

„Dokáž to!“

Dokázať to? Dokázať čo? To moje čože som si mohol odpustiť a povedať niečo normálnejšie. Čo ale teraz myslela. A sakra, chlape, nebuď srab! Chyť ju za cecky, však to chce! Alebo... alebo nie? Dotknúť sa bruška? Konzervatívnejšie, jednoduchšie, mierumilovnejšie... to by šlo. Cítim, že moje ruky oddychovali už priveľmi dlho. Jednou sa jej dotýkam stehna a druhú smerujem na pupok. Krásne telo, najpríjemnejšie na svete. Nekončím pri dotyku. Hladím, šúcham, možno jemne šteklím a naberám na obrátkach. Ona prestáva. Elegantne si líha na chrbát, pomaly a nebadane. V úplnej tme cítim jej krivky a moje ruky, teraz už obidve, chytajú jej bruško. Dokonalé, tak akurát. Pritlačím a cítim, ako jej bije srdce úplne všade. Postupujem vyššie. Najskôr pomaly, ale to tempo sa nedalo vydržať. Všetky hormóny v celom tele mi tlačia ruky na prsia. Perfektne uchytené bradavky sa pohybujú sem a tam, presne podľa mojej vôle. Žiadne šaty, je nahá, aspoň tak vyzerá.

Stihla naraz uhasiť ohník i zobliecť sa? Nemala na sebe veľa vrstiev. Teraz však má na prsiach novú vrstvu. Môj jazyk. Nikdy som ho nepoužil na niečo takéto. Ani neviem, kde som niečo také videl. Obrusujem jej bradavky, na striedačku, ako nejakým pilníkom. Hore a dole, zľava a sprava. Rukami tlačím jej prsia k sebe, ako keby boli obľúbenou hračkou. Vlastne aj sú a ak to pôjde takto ďalej, aj naveky budú. Som pánom... hračky? Chcelo by to dáke meno. Na meno kašlem, chcem ich skúmať a skúmať a až komplet preskúmam, budem skúmať nanovo. Potvrdzovať si vedomosti, že má Lara také poprsie, aké si želá každý chlap od 12 po 100. Kým sa venujem ľavej polovičke, rukou sa hrám na akéhosi dravca s pazúrmi. Minimálne mačka domáca, aj keď skôr mocný a hrdý tiger, ktorý sa rozhodol, že bude tentokrát jemný k svojej obľúbenej samici.

Cestujem tmou a ako spomínaná rolba upravujem už aj tak dokonalé klzisko. Jej krk už poznám naspamäť, prsia ani nehovorím. Nikde inde by som nešiel, nebyť prirodzenej ľudskej zvedavosti a neprirodzenej krásy. Nastupujem na pochod, ktorý je dlhý, ale krásny. Ešte kúsok, ešte malý kúsok, ešte... netrénovaným pohybom ju dostávam do víra emócii, ktorý by ani na slnku pod tisíckou lámp nebol lepšie viditeľný, ako práve teraz. Ako nesmelý pešiak na šachovnici sa blížim k dáme, ale nejdem ju vyhodiť. Neviem, prečo ma napadlo práve toto prirovnanie, ale ak by sa postavičky na šachovnici nevyhadzovali, ale milovali a množili... asi by bol onedlho problém s priestorom.

„Hej! Hovorila som ticho! Ticho znamená, že máte držať pysky!“ Hlas ide nepochybne zhora. Erika sa budí a nie v najlepšej nálade. Studená sprcha. Lara neodpovedá a ja sa snažím byť ticho. Erika sa niečo vyzvedá a ja jej chaoticky odpovedám, potichu a tak pokojne, ako to len ide.

Hlas z vyššieho levelu ustal. Ostávam ja a vedľa mňa Lara. Snažím sa vrátiť ruky tam, kde boli predtým, ale tá sa z nejakého dôvodu rozhodla posadiť. Na moje prekvapenie sa tresla o hlavu. Však je to jej posteľ, ako mohla nevedieť, že je nízky strop? Síce... asi viem odpoveď. Má zážitok, po ktorom sa trochu inak vníma priestor. Navyše v úplnej tme. Náraz a následné hlasné citoslovce definitívne zobudil Eriku. Tá zoskakuje z postele a dopadá na Laryno oblečenie, hodené na zemi. Do pece hádže dve alebo tri drievka a zapaľuje oheň. Po chvíli sa na nás díva. V slabom svetle vidí mňa a svoju sestru. Nahú a akosi nesvoju.

„Tak holúbkovia, Klárkastrya čaká. Vyrážam.“

„Teraz?“

„Áno, teraz. Dáky problém?“

„Ešte je tma.“

„Keď tam dorazíme, bude už svetlo. Tak poď.“

„Čo...“

„Čo čo?“

„Čo Lara?“ Pýtam sa hrdo a otvorene, ako chlapec, ktorý chce doviesť prvý krát svoje nové dievča do domu.

„Nič. Alebo s ňou niečo chceš?“

„Rád by som bol, keby išla s nami.“

„Ale nepôjde.“ Hovorí úplne chladno, akoby mala patent na rozum a každého kdesi zaškatuľkovaného.

„Prečo?“

„Nemá žiadne nadanie. Nič nevie.“

„Tak to sa pletieš!“

„No už len ty ma ideš poúčať. Ha! Dovoľ, aby som sa zasmiala.“

Erika odchádza. Má tu svoje veci, nemôže odísť len tak. Alebo áno? Je to divná ženská, schopná všetkého.

„Kam ideš?“

„Vidíš tu niekde záchod? Ja nie.“

Odchádza urobiť potrebu, takú či takú, to je fuk. Ešte sa dvere za ňou ani z polovice nezavreli a už som nadviazal očný kontakt s Larou. Jemne sa jej dotýkam pleca, ako keby bola dieťaťom, ktoré sa za deň zamilovalo na totálku. Maximálny level.

„Neviem, ako dlho bude preč, ale...“

„Myslíš...“ Pýta sa svojimi malými ústami, potichu a nerozvážne. Neviem vlastne ani čo chce povedať, ale viac z nej nevychádza.

„Čo?“

„Nadanie.“

„Čo s nadaním? A áno, myslel som to vážne. Podľa mňa máš nadanie. Vlastne si úplne skvelá, šikovná a nádherná.“

„Ty... máš radšej Eriku.“

„Ja? Kdeže. Mám radšej teba. Teba! A najradšej by som bol s tebou naveky.“

„Ale čo? Myslela som si, že som sa udrela do hlavy ja a nie ty.“

„Humor sa ti vracia, to je skvelé! Počkaj, len privriem dvere, sú akosi zle zavreté, a...“

Idem urobiť poriadok s dverami, keď tu vidím hneď za nimi Eriku. Ona nikde nešla! Počúva, čo si tu hrkútame. Ale čo, hádam sa neurazí. Práve naopak, mohla by byť rada, že má jej sestru niekto rád. A úprimne. Tvárim sa, že ju nevidím a zatváram. Následne sa zohýnam po oblečenie a podávam ho Lare. Cítim sa ako retardovaný imbecil. Každý pohľad na jej telo ma napĺňa hormónmi šťastia a ja jej dávam niečo na zakrytie. No som ja normálny?

Rozmýšľam nad cestou. Ako dlho sa tam pôjde? A čo tam vlastne bude? Silveriu postupne spoznávam, ale rozhodne ma má čím prekvapiť. Mám pocit, že Erika čaká len a len na mňa. Lara mi pripravuje akýsi obed. Zvláštna kombinácia, niečo ako krabie tyčinky s trávou a omáčkou. Hotové za minútku, trošíčku studené, ale mimoriadne chutné. Erika sa môže s tou svojou vifonkou zadrhnúť. A ja si prajem, aby teraz nečítala moje myšlienky.

Úplne kompletne najedený, oblečený, trafený bozkom na pery a smutný. Odísť, či neodísť? Hamleta by poriadne zabolela hlava a riešil by to minimálne Ibalginom, ak nie niečím pre kone. Anjelisko chce knižku, divný to artefakt, ale jemu služby robiť nechcem. Rád by som ostal tu, s Larou. A ona by rada so mnou, aj keď trochu neviem, čo na mne vidí.

„No ideš už?“

„Idem. Už idem.“ Beriem do rúk akúsi zakrytú misku, ktorú mi podáva Lara a odchádzam. Nerád. Joj, a ešte ako.

„Donesieš mi niečo peknô?“ Pýta sa Lara s jemne sklopenými ušami. Neviem, ako to dokáže a neviem, či to chápem správne. Veľmi si praje, aby som sa vrátil? Rozhodne zaujímavé dievča.

„Makaj už!“ Poháňa ma Erika a k slovu pridáva aj ruky. Viem, že musím ísť, ale nechcem. Asi som sa zamiloval. Naozaj, skutočne a plnohodnotne.

Erika, o ktorej sa dozvedám nové veci, ma vedie k svojmu výtvoru. Sane? Sane zo skla? To si robí prču? Ako naozaj, nech je to na akékoľvek zváženie... ísť niekde, do iného mesta, na sánkach? Keď som ich uvidel, naozaj mi padla sánka. Predpokladám pracovný postup: Jeden tlačí a druhý sa vezie. Následne sa to vymení. Sánky sú kúzelné, idú aj hore kopcom, ekologicky nezávadné a súčasťou sú štyri airbagy. Alebo nie?

„Ktorým smerom je Klárkastrya?“

Hmmm, zaujímavé. Len som sa spýtal, a už viem odpoveď. Viem, ktorým smerom zdvihne ruku za tri, dva, jeden... a je to tu. Akcia, strih, finito, amen tma. Ruka ukazuje na kopec.

„Si chlap, berieš sane.“

„Nemusíš mi to... oné...“

„Nemusím ti to čo? Opakovať? Ešte som ti to nepovedala. Teraz prvý krát, tak šmýkaj, nech je to ešte dnes!“

To čítanie myšlienok mi ide na nervy. Nikdy by som nepovedal, že by sa niečo také vôbec dalo povedať. Chcem sa s Erikou normálne baviť. Rozprávať sa a postupne z nej niečo ťahať, aj ako z chlpatej deky. Nie všetko hneď. Prečo ale môžem čítať jej myšlienky? A prečo som v tom kockodome nemohol?

„Povieš mi niečo o Lare?“

„A čo chceš vedieť?“

„Čokoľvek. Aká je.“

„Zisti si.“

Zisťujem si. Či sa ti to páči, alebo nie. Téma Lara, prísne tajné údaje vycucané z Eriky, prvý diel. Narodená v Silverii, konkrétne mesto Sovahan. V rovnaký deň, rovnakej matke a otcovi, no skrátka dvojčatá. Erika a Lara. Erika vždy zodpovednejšia, Lara veselšia a viac detská. Dočerta, načo toto čítanie myšlienok? Však na toto nepotrebujem vôbec žiadne špeciálne funkcie. Stačí aspoň minimálne otvorené oči a... ejha, zaujímavé. Erika má za sebou štúdium magických vied. Ona dokáže celkom slušné kúzla. Fakt rešpekt. Lara podľa testov nemá akékoľvek magické nadanie. Je obyčajná, kým Erika je výnimočná. Dôvod, prečo je Lara taká, aká je? Tak moment, znásilnenie? Čože? Niekto ju znásilní a ona na základe toho je milá k chlapom? Niečo mi uniká. A ako tak čítam v riadkoch i medzi nimi, Erike tiež. Ona sama má v tom bordel, tak ako môžem mať v tom poriadok ja? Ľudia by si mali robiť poriadok v hlave, inak sa len ťažko dolujú tajné informácie. Zakladateľ WikiLeaks by musel siahnuť po nejakej chémii.

Blížime sa k vrcholu kopca. Nie je to nejaký kopčisko, je to... skrátka kopec. Ani veľký, ani malý, na sánky tak akurát. Strmosť vyhovujúca šialenej myšlienke, využiť sánky ako ekologickú formu cestovania. O bezpečnosti pomlčím. Nemyslím teraz ABS a podobné vecičky, skôr jednoduchý fakt, že sú sánky z nejakého druhu skla. Viem, ako sklo reaguje pri náraze a viem tiež to, ako reaguje pokožka na veľa kúskov skla. Však nie som ani náhodou doliečený z likvidácie skleneného okna. Všeličo sa dá robiť s oknom, ako spieval Jaro Filip, no čo sa dá všetko so sklenenými sánkami? Do kopca to išlo s nimi relatívne dobre.

„Nechceš si to rozmyslieť?“ Trochu som nesvoj z tejto sánkovačky. Napadá ma viac vecí, ktoré môžu dopadnúť veľmi, veľmi zle.

„Nebuď taký strachopud a sadaj!“

Sedím. Vzadu. Nemám sa veľmi čoho držať, tak sa držím saní. Eriky sa nejdem. Dôvod jednoduchý, pravdepodobne by mi otrepala tie sánky o hlavu. Síce moment, čo si ona myslí? Považuje držanie sa jej za normálne. Výborne. Tak sa teda držím. Ideme.

Ferrari, hanbi sa! Si nula! Neviem ani odhadnúť, aké zrýchlenie majú tieto sánky z nula na sto. Jasné, že to je oveľa viac, ako má športové auto, ale je to fakt sila. Zatvorené oči, pretože s otvorenými mi to nešlo. Mrznem, a to som spolujazdec vzadu. Erika nemrzne? Nedarí sa mi sústrediť na sledovanie jej myšlienkových chodov.

Sánky držia. To asi nebude bežné sklo. Všetky možné hopkania fungujú. Na moje prekvapenie však končí sneh. Žiadne ľadové, snehové či iné terény, typické pre Silveriu. Vlastne ani tá tráva s menom Silveria tu nie je. Kde to vlastne som? Je toto Silveria, či nie? Ak si dobre pamätám, Klárkastrya je na západ. V tom západnom štátnom útvare. Neuveriteľný predel, z metra na meter po celej dĺžke skončila zima a začala jar. Zelené lúky, kvietky, jazierka s kačičkami. Iný kraj, iný mrav. Pred nami nejaké dediny s úhľadnými domami a ešte ďalej mesto. Velikánske mesto! A tá veža! No hotový Babylon. Blížime sa tým smerom, ako v lete na sánkach. Teda pardón, na jar. A ide to dobre. Už len neskočiť na mínu.

Katedrála a bazár

Západná krajina je pomenovaná Nitrillon. Domov ľudí, alebo čo to je. Mervenaci. Divný názov. Prirovnal by som ich k elfom, no bez tých špecifických genialít. Žiadne špicaté ušiská, podivné jazyky a pesničky a všetko, čo sa s tým spája. Pre mňa obyčajní ľudia. Trochu vyšší, ale inak... ako by nás jedna mater mala.

S Erikou vchádzam do jednej dediny. Pripomína mi úplne bežný, reálny svet, len veľa rokov dozadu. Žiadne počítače, inteligentné telefóny v rukách neinteligentných používateľov a podobné múdrosti. Bežné domy sú takmer prázdne. Detváky sa hrajú akúsi hru s dvomi palicami. Nejaký základný bojový výcvik? Alebo sa niekto pripravuje na kariéru strašiaka do maku? Neviem. Ale jedno viem, Klarkastrya je neďaleko. Táto dedina, potom ešte jedna a budeme tam. V hlave si opakujem, čo to tam vlastne mám urobiť. Klarkastrya, hlavná knižnica, nekromancia. Som zvedavý, či tam niečo také je. A či to bude pre každého. Prísť do knižnice, požičať si knižku na týždeň, veselo oživovať zombíkov a nejaké staré vraždy a potom vrátiť, nech môže testovať svoje nadanie niekto iný.

Erika

Ako by sa tá kniha volala? Napadá ma hneď niekoľko názvov. Nekromancia, Umenie nekromancie, AAANekromancia, Nekromancia pre začiatočníkov, Sprievodca oživovaním mŕtvych, Zdravé kosti, Idiotova prvá kniha temnej mágie či Domáci okultizmus. Už sa tam len dostať.

Erika sa mi zdá akási smutná. Tiež ide po knižku, ale aj pre niečo iné. Teoreticky nie je problém preskenovať jej hlavu, kým sa to dá, ale neviem. Nezdá sa mi to byť správne a čo hlavné, ani zábavné. Trochu preskúmať hlavičku nezaškodí, ale Erika tam má toho naozaj veľa. Teraz by to chcelo skratku CTRL+F, alebo priamo Google. Vyhľadám slovo Klarkastrya, to by šlo. Veľké mesto, pomenované po dievčati, bola tu veľa krát, má tu úlohu a chce pozrieť sestru. Tak moment, jej meno je Oa? Čo je to za meno? Dve samohlásky, to som nevidel... asi od škôlky. Oslík vraj vydáva zvuky podobné ia, ale pomenovanie pre človeka... riadne debilné meno. Kto ho vymyslel? Pochopím, keby Oľga, alebo aspoň Oľa, ale Oa? Niečo ako verzia programu 1.0a, len bez jednotky... a bez bodky.

„Nad čím rozmýšľaš?“ Pýta sa ma Erika a ja, ako správny chlap, by som mal povedať pravdu. To, že sa jej vŕtam v hlave a rozmýšľam nad tým, kto dal jej sestre tak hlúpe meno, jej radšej nevykecám. Čo ale poviem?

„Na Laru.“ No zbohom, Filip. Tomu si dal. Pomyslí si o mne... a vlastne si už myslí.

„Odtiaľto pôjde onedlho priamy spoj do Klarkastrye.“

„Priamy spoj? Nemám žiadne peniaze.“

„Je zadarmo.“

„Výborne,“ odpovedám s úsmevom a vo vnútri sa intenzívne smejem. Tescobus v Silverii, už tu chýba len Jánošík na nosorožcovi hackujúci Debian.

„Priznaj sa, zas mi čítaš myšlienky?“

„Predstav si, že máš vedľa seba niekoho, kto má naozaj dobrú hlavu. Hromada vedomostí pekne usporiadaných. Všetko má svoje miesto. Predstav si, že je vedľa teba niekto múdry a bez rečí ti vysvetlí čokoľvek.“

„Moja múdrosť, ako si to nazval, je získaná štúdiom. Hnusí sa mi tvoj prístup. Roky sa učím, driem a ani nespávam a ty si len tak uchmatneš čo chceš.“

„Uchmatnem? Ale nič ti neukradnem, všetko tam ostáva. A ak chceš ty niečo z hlavy, môžem povedať. Ak mi nemôžeš čítať myšlienky, tak sa jednoducho spýtaj.“

„Ja že sa mám pýtať? Ty si chlap, navyše zástupca Boha alebo prevtelený Boh. Tak rozprávaj.“

„Čo chceš vedieť?“

„Všetko.“

„Tak tu budeme veľmi dlho.“

„Ak si si nevšimol, máme čas.“

Sedím na akomsi kameni s peknou kočkou, ktorá má naozaj peknú hlavičku a celkové tvarovanie, ale necítim k nej nič. Zdá sa mi len menej podarenou sestrou Lary. Erika možno vie nejaké čary, ale nevyhovuje mi. A teraz sa jej mám pýtať. Čo sa ale budem pýtať? Alebo sa spýtam čokoľvek, len aby niečo vravela? Navyše mám rozprávať o sebe, ale neviem čo. Jasné, čary. Poviem niečo o čaroch.

„Tam, odkiaľ pochádzam, nevie nikto čarovať. Viacerí si prajú, ale nikto to nevie. Rozprávajú sa príbehy, ale všetko sú to len hlúposti pre deti. Keby som vedel čarovať, zmenilo by mi to svet. A keby som vedel tak dobre, ako ty...“

„Spravíš pre mňa niečo?“

„Čokoľvek.“ Dokelu toto pochopila zle. „Teda nie čokoľvek, ale skúsim. Čo je to?“

„Nehádž na mňa lichôtky, tým si ma nezískaš. A nepozeraj mi stále na prsia!“

„Nepozerám!“ A zároveň si myslím, že by som sa mal naučiť lepšie klamať.

Klarkastrya je krásna. Vidím ju síce maličkú, lebo je pomerne ďaleko a rozhodne nevidím celú, ale je úchvatná. Vlastne čo to trepem, vidím len múr, bránu a niekoľko budov, ktoré svojou výškou prevyšujú vysoké múry natoľko, že ich je vidno z diaľky. Dívam sa do diaľky a čím viac na to mesto myslím, tým viac som stratený. Už sa vidím, ako budem chodiť po uliciach ako turista bez mapy, neovládajúci reč a hľadajúci niečo, ale ani nevie presne čo.

Rozprávam sa s Erikou, ani neviem o čom, ale viem, že by som ju rád vymenil za Laru. S tou by sa dali riešiť aj iné veci, kde sa používajú ústa. Ale nie, sedím tu na akomsi šutri v nejakej dedinke, kde je pekná jar, všetko je zelené a až príde Tescobus, aj ten bude zelený ako Ír počas tých ich sviatkov. Jedna nezaujímavejšia téma ako druhá. Cítim sa ako v nepodarenej zoznamke.

„Čo vieš o anjelovi?“ Nadhadzujem len tak. Zbytočne. Len sa spýtam a už viem odpovede. Vynárajú sa jej spomienky na udalosti, všetko čo odpozorovala a počula. Dobrý chaos. A potom, že majú ženy v hlave poriadok.

„Čo chceš vedieť?“

„Je ten anjel niekedy aj normálny? Myslím taký, ako by anjel mal byť?“

„A aký by mal byť? Máš nejakú špeciálnu definíciu? Alebo sú v tvojom svete všetci rovnakí?“

„Ako to mám vedieť? U nás na nich niekto verí a niekto nie. A tu? Ani ho poriadne nenaseriem a už ma vyhadzuje oknom.“

„Mal by si byť rád.“

„Rád?“

„Som sklená mágyňa. Ak by na teba vysypal škridle, obhádzal ťa tehlami či utopil by ťa v potoku, nepomohla by som ti.“

„Som rád, naozaj rád, že si tam bola pre mňa. Ďakujem ti.“

Hmmm, na niečo takéto by mohli ženy aspoň trochu zabrať. S Erikou to ale nerobí nič. Žiadne veľké emócie, srdce pasívne tlčie a moje sebavedomie dostáva ranu, akú by to nedokázal urobiť ani Hulk. Síce ten možno hej.

„Spomínaj čerta! Anjel! Čo tu robí?“ Vedľa mňa sa ocitá ten istý anjel. Opitý, špinavý a prederavený odev nezahaľuje jeho tetovanie na hrudi. Vidím nápis, ale nekompletný. APTE MRADI. Žeby chýbalo prvé písmeno? Ramená ako majster námorník, ktorý robí s ťažkými lanami a neviem čím všetkým, majú na anjela dosť nezvyčajné tetovanie. Nezvyčajné, hmmm... mal by som to slovo asi trochu prehodnotiť.

„Filip? Mám pre teba dohodu.“

„Sakra. Čo zas chceš?“

„Stále to isté. Ale flákaš sa, tak ti trochu pomôžem. Ak do polhodiny nebudeš mať v rukách tú knihu, Erika zomrie. A Lara tiež. Byť tebou, tak si švihnem. Trochu to ešte skomplikujem, aby si nemohol Erike čítať myšlienky. Helá hop!“

„Helá hop? Ty si sa načisto zbláznil? Predávkoval si sa kypriacim práškom alebo čo?“

Zmizol. Hurá. Príde a odíde. Zjaví sa a zmizne. Načo sú mu tie krídla, keď sa presunie kde chce a ako chce? Ale to je fuk. Je to šialenec a ja nemám inú možnosť. Polhodina, Klarkaystrya, knižnica, Nekromancia pre debilných anjelov. Bude to v náboženskej literatúre? Nečudoval by som sa, keby to bolo v sekcii rady do domácnosti alebo pre domácich majstrov. A ak to bude veršované, tak by to mohla byť poézia. Básne o láske sú stále, ale čo tak básničky o oživovaní mŕtvych? S čím sa rýmuje zombie? S bomby? Plomby? Divný svet. A myslím, že ak bude niekde na severe akýsi čertisko, bude normálnejší ako tento.

„Kedy už príde to MHD?“ Pýtam sa Eriky, ale tá neodpovedá. Vysvetľujem skratku, ale zdá sa, ako keby bola Mestská Hromadná Doprava tou najmenej zaujímavou témou na svete. Nechám ju tak. Čakám a hneď za tým ďalšie čakanie. Oslovujem ju menom, ale neprichádza žiadna odozva, vôbec nič.

„Si... v poriadku?“ Stále neodpovedá. Zlý pocit strieda ešte horší. Nereaguje na mňa? Presunula sa do nejakej inej galaxie? Či čo galaxie, čo to trepem za blbosti. Myslel som dimenzie. Alebo reality? To je fuk. Nie je tu Kartrová, aby to vysvetlila, tak to nechám tak. Na asi 3 sekundy.

„Môžem na teba... otázku? Tak môžem? Čo sa s tebou do pekla porobilo?“

Mám dosť. Začínam toho operenca nenávidieť a ešte neviem ako, ale vytrhám mu všetky pierka! Pravdepodobne kombinačkami! Čo teraz? Erika nereaguje, je akosi mimo hru, ako keby jej niekto vymazal všetko z hlavy. Niekto, hmmm...

Konečne prichádza spoj. Nastupujem, ale Erika ostáva sedieť. Nechať ju tu? To by nebolo dobre. Navyše je strata osobnosti len dočasná, aspoň dúfam. To je zas múdry termín, že strata osobnosti. Mohol by som byť hrdý, ale nie som. Pretože som nasraný!

Snažím sa s Erikou nejako pohnúť. Nekladie odpor, akoby nevedela používať vlastné telo. Nemôže ani stáť. Pekná tvár, nežné ručičky a maximálne zresetovaná hlava, to je dobrá kombinácia pre... ani neviem. Snažím sa ju dostať do toho úžasného prostriedku a nakoniec sa darí.

Celý ten bus je v skutočnosti akýsi dlhý koč. Šesť koní, dvanásť miest na sedenie a zadné dva sedadlá obsadzujeme my dvaja. Bojujem s nenávisťou k anjelovi, náklonnosťou k dvom sestrám a neskutočne nepríjemným sedadlom. Kto niečo také vymyslel? Jednoduchá drevená lavica je tak poškodená a napadnutá plesňami, že sa mi bude o nej snívať. Erike sa snažím niečo rozprávať, len tak, proti nude. Kone idú pomaly, kočiš má naliate a len dúfam, že dorazí do cieľa na tejto kolieskovej haraburde. Nenápadne sa dotýkam tej peknej slečny. Cítim z nej strach. Ako sa asi cíti? Ako niekto, kto sa dostane na druhý koniec sveta a je tam sám, nevie reč, zaobstarať si potravu a vlastne vôbec nič? Stratená vo vlastnom tele, ako Slovák neovládajúci nič iné ako svoj rodný jazyk, ktorý sa náhodou ocitol v strednom Mongolsku. Bábka, figúrka, ktorou musí niekto ťahať. Kráľovná, ktorá neprejde celú šachovnicu a vlastne ani krok bez toho, aby sa nezrútila na zem a neskrížila svoj nos s podlahou.

Taxík, Tescobus, koliesková ožran párty alebo čo to je, zastavuje. Kočiš vychádza, alebo skôr vypadáva, a ide ku krčme. Cítim budík, ktorý ukazuje oveľa menej ako polhodinu. Posledné minúty. Potom príde bad guy, povie svoje trápne hlody a počet živých sa zníži. Um... vlastne už je mŕtva. Tá Erika, ktorú som poznal, zahynula. Jedným pohybom ruky, jedinou vetou. Žiadne divadlo plné výbuchov. Nemávnem rukou nad mávnutím rukou a tomu anjelovi to vrátim. To prisahám! Ale je tu háčik. Ak sa k tej knihe nedostanem, budem musieť rátať s jeho ďalším hnevom. Ako sa tam dostať... Filip, mysli! Rozmýšľaj! Čo by urobil McGyver? Pravdepodobne by umiestnil na voz rakety. Žiadne nemám a nemám ich ani z čoho vyrobiť. Možností je málo. Ako to vravel Hannibal? Cestu si nájdem, alebo vytvorím? Cestu mám, dopravný prostriedok tiež. Už len zmena vlastníka. Zdvíham sa utekám do prednej časti. Práskam do koní. Hijó! Hijó! Tak sa to kričí? Znie to ako Japončina. Beriem do ruky bič a udieram nim len tak do vzduchu. Kone nereagujú. Parkujú na svojom mieste. Žiadna zatiahnutá ručná brzda, len sa im nechce. Kričím hijó v rôznych verziách a efekt nikde. Trieskam do koní. Páčiť sa im to nepáči, ale aspoň sa pohli. Dokonca správnym smerom. Aspoň zatiaľ.

„Ponáhľame sa niekde?“

„Čo zase chceš?“ Vedľa mňa sa zrazu objavil anjel. Stále ten istý. V ústach cigara za dva rodinné rozpočty a usmieva sa, ako ten najflegmatickejší mafián.

„Len malé pripomenutie. Nestíhaš to. Zdochneš v kŕčoch. Ale to asi vieš. Môžem ti to pripomenúť? Môžem, výborne! Takže zdochneš, tvoje pozostatky natrepem detskému domovu do polievky a zariadim, aby si v rovnakom okamihu zomrel tu aj v reáli.“

„Nechaj si to pre seba, áno?“

Martina? Čo tu zas robí? Je pred koňmi, možno 50 metrov. Čoraz menej, úplne v ceste. Ťahám celý tento prehistorický Tescobus doľava, ale nič to nerobí. Kone nezatáčajú. Brzda ani neviem aká je a ak by som aj vedel... Stojí obrátená tvárou. Chce utiecť z cesty, ale nemôže. Kúzlom pripútaná a oprávnene zdesená. Zatváram oči. Viem, čo by uvideli a viem, že to vidieť nechcem.

„Spokojný? Dáš už pokoj?“

„Celkom ma to začína baviť. A tu je druhá! Pozri, už sa blíži! No nie je to nádhera?“

Roztrhanie sesternice koňmi dvakrát za sebou. Najradšej by som tomu parchantovi natlačil do riti atómovku a odpálil z bezpečnej vzdialenosti. Alebo aj z nebezpečnej, bolo by mi to jedno. Alebo mu môžem...bič? Žeby? Rozháňam sa a dávam do rany všetku energiu a hnev. Zmizol. Rana triafa Martinu, ktorá sa objavila na jeho mieste. Výsledkom je nechutné krvácanie z krku. Hnusná ilúzia, ale... predsa len, Martina! Namiesto snahy viesť očarované kone sa jej snažím dlaňou zahatať ranu na krku. Bez šance. Ruku mám červenú ako cvikla a je mi z pohľadu na toľkú krv zle. Vyzliekam si horné oblečenie a snažím sa ho priložiť na ranu, keď tu sa Martina premení znovu na anjela. Smeje sa, priateľsky ma búcha po pleci a vyťahuje spod krídla fľašu.

„Dáš si?“

Nedokážem sa zmôcť na slovo. Zdesenie, odpor, hnus a smrť, to všetko mi v mysli dotvára puzzle tej najčernejšej časti Silverie. Tej, ktorá je blízko tohto parchanta. Ľutujem dve veci. To, že ho nepresvedčím správať sa aspoň ako človek a to, že na neho nemôžem hodiť napalm.

„Viem predpovedať budúcnosť. Bude nehoda. Narazíš do brány Klarkastrye a všetci, čo nevyskočia, zomrú. Bude to presne za minútu. Päťdesiatdeväť, päťdesiatosem...“

„Ako môžeš byť taký hajzel? A čo vlastne máš proti mne a proti všetkým ostatným? Nemôžeš namiesto škodenia pomáhať? Čo na to povieš?“

„Päťdsiattri, Päťdesiatdva...“

A dosť! Musím niečo robiť! Ale čo? Tí všetci, čo tu sedia, asi nemajú strážneho anjela, len... nesmiem strácať čas! Ak nechcem dovoliť 11 smrtí. Šťastný ten kočiš, čo vystúpil.

„Vyskočte! Okamžite vyskočte! Narazíme do brány! Vyskakujte!“

Efekt podľa očakávania. Nepochopenie. Chytám prvého človeka a snažím sa vyhodiť. Je to staršia žena s palicou. Nechápe, čo po nej chce. Je úplne hluchá? Možno, ktovie? Nemám žiadne skúsenosti s vyhadzovaním ľudí z ponáhľajúceho sa koča. Nikto nevyskakuje, nikto mi neponáhľa. Konečne sa to podarilo. Starena padá na zem a zvíja sa v bolesti. Mrzí ma to, ale MUSEL SOM! Pristupujem k mladému mužovi a chcem ho vyhodiť, no ten sa intenzívne bráni. Dostávam päsťou do tváre. To nevidí, že ho chce ten anjel zabiť? Anjel zmizol. Konečne. Vraciam sa ku koňom, ale nemôžem s nimi zatočiť alebo zabrzdiť ich. Blíži sa brána. Zväčšuje sa. Utekám na koniec voza, chytám do náručia Eriku a vyskakujem spolu s ňou. Nevie kým je, úplne zmätená a zrazu padá. Ocitá sa medzi mnou a dláždenou podlahou. Krváca, ale nič nehovorí. Dotýka sa zranení, ale nedokáže poďakovať za život. V očiach má bolesť a beznádej. Máme toho veľa spoločného.

Až hluk ma prinútil pozrieť sa na nešťastie, ktorému som nemohol zabrániť. Kone sa nesprávali ako kone a pozabíjali sa nárazom v plnej rýchlosti. Koč sa pretočil a padol tak nešťastne, že by sa dal prirovnať len k nákove a mravcom. Osem mŕtvych, dvaja žijú a jedna... o ktorú sa už niekto postará. Musím bežať. Ohlasujem Erike, že ju tu musím opustiť, na chvíľu. Nechápe, nerozumie a bojí sa. Menej ako ja.

Klarkastrya v celej svojej kráse. Biela brána, dokonalá, len v jednej časti sfarbená mŕtvolami koní. Za ňou veža, katedrála, bazár a fontána.

AKT III

Klarkastrya

Nemám čas! Prehliadka mesta počká, vysvetľovanie tiež. Čo nepočká, to je knižnica. Musím ju nájsť. Utekám k obrovskej veži, ktorú vidno z diaľky. Je vysoká, podobná možno tej babylonskej, a vkusne vyzdobená. Striedajú sa na nej balkóny a jasné biele zástavy. Reklama na prací prášok? Možno. Rozhodne sú však tie zástavy menej zaujímavé, v porovnaní s pohyblivými balkónmi. Hýbu sa. Vlastne celá veža sa hýbe. Poschodie nad poschodím, všetko sa pohybuje. Inšpirácia kockou od toho Rubika? Možno. Ale ja nechcem byť na sedemdesiatom poschodí a pozerať sa na mravce, chcem nájsť knižnicu.

Pri dverách je vojak, viac reprezentatívny ako dôležitý. Vôbec si ma nevšíma. Stojí pri obrovskom zozname všetkého, čo vo veži je a možno aj nie je. Dlhánske zoznamy, ktoré by len ten najväčší knihochrúmač začal čítať, ak by sa mesiac nudil. Knižnica je na prvom poschodí. Výborne. Vrážam do dverí a pripravujem sa na to, že budem musieť ísť cez ľudí. Ale... kde sú ľudia? Hromada kníh, ale nikto ich nepozerá, nečíta či nečmára do nich nezmysly. Sakra. Kde je? Predavačka či ako sa tomu hovorí, oddelenie divných knižiek o oživovaní... tu by aj Google zablúdil. A keby len zablúdil, vylámal by si všetky zuby, bezpečnostné protokoly a každá databáza by bola plná otáznikov. Staré knihy sú všade, možno niekde aj nové. Utekám krížom-krážom, naberám otáčky nového Ferrari na športovom okruhu a prepadáva ma zúfalstvo. Príde ten posypaný pierkami a narobí zo mňa rezance nevhodné pre vegetariánov.

Ale moment, kde je? Čas určite vypršal. Alebo nie? Myslím, že áno. Alebo nie? Alebo áno? Na to teraz nemám čas.

„Hej! Je tu niekto? Ktokoľvek?“ V metre by som to asi nekričal, zvlášť na Slovensku, ale v knižnici to akosi sedí.

„Áno?“

„Kto tu je? A... kde?“ Počul som áno, ale neviem presne odkiaľ prichádzalo. Slabé tiché áno, ktoré pravdepodobne nepatrí rockovému spevákovi.

Očakávam hlások, ale ten neprichádza. Hľadám a nachádzam. Hurá, niekoho vidím. Nebudem tu hovoriť žiadne pekné pozdravy, nie je čas. Pýtam sa na nekromanciu. Možno to nie je pekné, ale na úprimné milé veselé rečičky fakt nemám čas.

„Zakázaná knižnica, naľavo od mojej postele.“

Ako barbar z béčkových filmov útočím aj s critical hitmi na knihy. Varenie z ľudských ostatkov? To čo je za knihu? Napísala dáka Silveria. Zase. Divné meno, divný svet. A vôbec, ženské. Vedľa toho niečo o výbušninách a najrôznejšie šialenosti. A hľa, tu je niečo. Čierna mágia a oživovanie mŕtvych. Výborne, to je ono! Chytám do rúk a hľadím očividne málo používanú knihu. Otváram ju. Akési básničky, Slovenčina vedľa kresieb, ktoré by som nechcel ukazovať deťom. Nepekné zábery kreslené nejakým pošahaným sadistom, ktorý mal v krvnom obehu priveľa Okeny.

Mám knižku, hurá! Môžem si dať do wish listu jednom to Niké logo a očakávať, že sa niekto objaví. Príde anjel, dám mu knižku a budem... voľný, slobodný, open-source alebo ako sa tomu nadáva. Už tu mal byť. Ale však ten si príde. Práve... teraz! Hmmm... tak teraz! Toto je nejaká nová skúška? Silveria mi povedala, že ten anjel má dáku schizofréniu. To bude teraz ako milý, veselý dobrý anjelik s pozitívnou svätožiarou? Teraz som alebo majster detektív, hotový Poirot krížený s Monkom a neviem s kým ešte, alebo ako úplný hlupák. Tak sa tu cítim od prvej sekundy.

„Ty si Oa?“

„Áno.“

„Poznám ťa zo spomienok Eriky. Si... jej sestra. Však?“

„Áno?“

„Pracuješ tu v knižnici?“

„Áno.“

„Ty rada hovoríš áno, však?“

„Áno,“ povedala tak nejako komplikovane po rozmýšľaní. Klamať asi neklame, ale asi by to nejako vysvetlila, keby sa jej chcelo. A to sa pravdepodobne nechce.

Sranda vec, som tu v tomto svete len chvíľu a spoznávam tu akúsi zvláštnu rodinku, pekne zaradom. Erika, Lara a teraz Oa. Nejako sa to skracuje. Asi by som to urobil trochu inak, nech je to postupne. Meno na päť písmen, potom na štyri a potom na tri. Oa je hotový jazykolam. Ako by sa to skloňovalo? Dám Oe alebo Oae? Fakt netuším. Oľa by bolo lepšie.

Mal by som mať tú knižku so sebou, nech ju mám, kedykoľvek sa objaví ten... ak sa objaví. Nemám v pláne nejako extra spoznávať Ou či Oau, v mojej reči Oľu. Veľmi dobre nevyzerá. Je slabá, kostnatá anorektička, ležiaca na posteli. Hovorí len tak, ledva. Choroba? Akási slabosť? Anjelove kúzelné svinstvo? Neviem. Erika by vedela. A aj vedela, ale... čo tu rozmýšľam, idem po ňu. Nechal som ju samotnú. Ešte dobre, že viem, ako vyzerá. Pred očami mám však viac Laru ako Eriku. Sestry.

„Počkáš tu? Idem po Eriku, prišiel som s ňou a je vonku. Musel som sa ponáhľať po knihu.“

„Áno,“ odpovedá bez rozmýšľania, ale úctivo čaká, či chcem ešte niečo dodať. Divná osôbka.

Erika je... kde je? Stratila sa. Vôbec nevie, kto je a čo je. Takže sa sama nedostane ďaleko. Ak jej niekto náhodou nepomohol. Ale kto? Nejaký strašný debilko, čo by rád niekoho uniesol a následne pýtal výkupné. Ešte to tu tak chýba. Nepatrím sem a čím som tu dlhšie, tým tu nepatrím viac.

Vybieham pred vežu a pozorujem všetky tie hromady ľudí. Pestrofarebné zástupy pochodujú sem a tam. Plné tržnice tovaru a rozkričaných hlasiviek. Erika je niekde zašitá. Divná hra osudu. Každý, na kom mi aspoň trochu záleží, dostáva poriadne na hubu. Najradšej by som zakričal jej meno, len keby vedela odpovedať a docupkala by. V to dúfať nemôžem. Kto poradí? Nemám kde stlačiť kláves F1. Oľa žeby? Ak sú sestry... a ak nemala Erika v hlave priveľký neporiadok, kým tam niečo mala.

Vraciam sa do knižnice. Knihu mám, dokonca obrázkovú, ale čo s Erikou? Bez nej by som sa sem nedostal vôbec. Aj by som povedal slovo včas, ale... kde sa fláka ten anjelisko? Alebo ma sem poslal len tak, nech je happy? Alebo toto, hentoto a neviem aké čáry máry krížené s čiernou mágiou. Mám zas čo hovoriť, s tou knižkou.

„Oľa? Si tu?“

„Áno.“

„Trochu som aj predpokladal, že to povieš. Vedela by si poradiť? Stratila sa Erika a je niekde tu, v Klarkastryi. Nemá ale žiadne spomienky, nevie vôbec nič. Robota takého jedného anjela. Vieš, kde by mohla byť?“

„Nie.“

Moje prvé nie od tejto... síce milej osôbky, ale akosi závislej na tom svojom áno. Čas na nejaký inteligentný obkec, z ktorého získa detektív nejaký ten dôležitý kúsok skladačky. Ale ja nie som detektív, nie som... ale to je fuk. Dáky Silverijčan, ako som sa dozvedel. Aspoň som rád, že tu nie je veľa tých rohatých. Na čo sa spýtať? Rozoberme si to, ona pozná knihy, ja poznám... poznám tu vôbec niečo naozaj dobre? Asi nie.

Do knižnice vstupuje žena, mimoriadne podobná na Martinu. Ale... nie je to ona. Trochu iné vlasy, líčka a tak rôzne. Poradí? Skúsiť niečo môžem.

„Dobrý deň, poradíte mi?“

„Opýtajte sa pracovníčky v knižnici, tá vie toho dosť.“

„Ale...“ Sakra, prečo som sa jej nespýtal priamo? Však čo, spýtam sa Oli. Alebo Oi? To je jedno.

„Oa? Prosím ťa, kde sa dostanú tí, ktorí sa stratia, tu v Klarkastryi?“

Neodpovedá. Nevie. To žije stále v knižnici? Má tu posteľ, nejaké osobné veci a to je asi tak všetko. Maličký kútik v knižnici. Zvláštna to osôbka. Bledá ako čerstvo vápnom natretá stena. V knižnici asi nemá solárium. Slnko tak isto nikde. Pár malých okien, všade nezapálené lampy a vôňa kníh, starého prachu a akejsi prázdnoty. Pýtam sa tej pani a až potom si uvedomujem, že kým jednej tykám, druhej vykám. Koho tu vlastne poznám dosť dobre na tykanie? Oľu poznám vďaka Erike. Žiadna z nich mi ani nepomôže. Cítim sa ako dáky záchranár, hotový Mič Bjúkenen z dnes už čoraz viac zabudnutého Bejvoču. Čo keby som sa na tú Eriku vykašlal? Čo by sa stalo? Jasné, že je to svinstvo, ale svet je plný svinstiev. Reálny aj tento... tiež reálny. Oveľa viac, ako by som si prial. Mňa nenechala ležať tam v skle a bordeli. Nechám ju ja, stratenú vo veľkom meste? Ani nevie kto je. Filip, mysli! Žiarovku nad hlavu a ide sa! Sama sem išla po niečo. Nejaká knižka. Ale aká? Oľa by mohla vedieť. Dočerta aj s menom, viem že je Oa, ale to sa tak debilne vyslovuje...

„Nevieš, akú knihu hľadala Erika v Klarkastryi?“

„Áno.“

Stále tie jednotvárne áno, už mi idú všetkými telesnými otvormi.

„Teraz ani neviem či vieš alebo nevieš. Skús mi povedať viem alebo neviem.“

„Neviem.“

„A napadá ťa nejaký spôsob, ako nájsť Eriku? Úplne akýkoľvek a aspoň trochu rozumný?“

„Áno.“

„Nehovor mi láskavo áno! Stále len tie tvoje áno. Normálne povedz čo vieš, dobre?!“

Mám z toho zlý pocit. Provokuje ma, ale akosi nechtiac. Keby som jej dal facku, tak sa asi nepozbiera. Vychudnutá, osamelá, slabá a zakrtkovaná v prázdnej knižnici. Nervy zatiaľ zvládajú, ale dokedy? Neviem. Netuším. Už viem, aký je to pocit. Bezmocnosť až neskutočne skutočná. Chcem niekomu pomôcť, ale neviem ako. Ak by som ju aj našiel, čo s ňou? Stále bude stratená, len v inom význame. Ak by niekto dokázal tomu anjelovi ublížiť, bola by to ona. Obhádzať ho sklom a dorezať ho projektilmi, to by bolo nepríjemné, ale nič iné si nezaslúži.

Zisťujem, že Oa v skutočnosti nevie, ako ju nájsť. Vychádzam von, na ulicu. Klarkastrya je obrovské mesto. Bazár so všetkým, veža so všetkým a ľudia, ktorým na prvý pohľad nič nechýba. Zvláštna atmosféra v meste zasvätenom obchodu. Napriek tomu, že sa mi celý tento svet zdá krutý, toto mesto je akousi výnimkou. Pri fontáne postávajú tisíce ľudí. Starší páni i mladé dvojice, ktoré sa držia za ruky a vnímajú krásu vody. Všetky tie moderné FullHD 3D telky by sa mohli schovať. Taktiež si neviem celkom predstaviť na fontáne reklamu. Vidím krásne dievčatá, niektoré v páre a iné samé. Žiadna z nich ale nie je Erika. Tu by sa Oa vôbec nehodila, bola by odstrašujúci príklad. Vedľa všetkých tých akurát vyziabnutá a namiesto všetkých tých romantických právd a poloprávd by bolo len jej tiché áno.

Kam teraz? Bazár? Ako dieťa som sa tešil na trhy a vždy mi niečo z nich kúpili rodičia. Nemám tu peniaze, ani neviem čím sa tu platí. Nič iné neostáva. Aspoň že tú knižnicu nájdem. Najvyššia veža, prvé poschodie. Trhov sa nebojím, tam sa dá všeličo nájsť a zistiť. Po rozume mi ale slalomuje tá najšialenejšia myšlienka. Ak tam prídem, budem tam viackrát ako Oa. Niečo mi dodáva istotu, že tá na trhu nikdy nebola. Stačí si vybrať vchod a ide sa. Žiadne brány, len krátke vzdialenosti medzi stánkami.

„Hej, bojovník!“

„Bojovník?“

„Samozrejme. Si tak silný. Tak mužný!“

Toto je ako čo? Prihovára sa mi pocukrovaným hlasom nejaká... prostitútka sa tomu hovorí slušne? Oblečená je ale naozaj neslušne. Pár kúskov odevu odhaľuje zničenú kožu od fajčenia a aj keď vie hovoriť sladko, nechcel by som skutočne zacítiť jej dych.

„S niekým si ma pletieš.“

„Tak pletiem, áno? Popletiem si ťa aj so všetkými, ak máš rovnakú výdrž ako oči. Celého ťa zjem, ale najskôr sa s tebou zahrám ako veľmi divoká mačička!“

Neodpovedám a idem ďalej. Nemám žiadny záujem a ona o mňa tiež nie. Hneď začína otravovať niekoho iného. Zdá sa mi to jej rozprávanie smiešne. Mňa si takto nezíska a ako pozerám, ani žiadnu inú dušu. Dušu! Samozrejme! Toto som vždy chcel mať v nejakej knihe, obchod s dušami! Príde sa do veľkého mesta, tam sa chce kúpiť dobrá duša, ale pre finančnú situáciu sa kúpi len taká nič moc, napríklad z bicykla. Mohol by som nájsť Eriku a dať jej dušu. Ako sa tá ale vkladá? Ak niečo také existuje? Teraz by to chcelo README.TXT, v ktorom by boli inštrukcie krok za krokom. Niečo také majú Asgardi. Možno to nie je duša, skôr akési vedomie.

Kadiaľ ísť? Na tomto trhu je asi všetko. Rybárske potreby, mučiace nástroje, vymazávače mozgov... to znie zaujímavo. Alebo znelo na prvý pohľad. Je to akýsi alkohol, prípadne nejaký fet, ktorý urobí s mozgom zaujímavé veci. Čas na ďalšiu genialitu. Naozaj sa cítim akosi múdrejšie, odkedy som v Silverii. Veľké mesto s obrovským trhom, to môže znamenať aj veľa tovaru. A tiež to, že sa môže predať čokoľvek, čo sa vytvorí, nájde či ukradne. Ak by tu Erika niekde bola a niekto by ju oslovil, považovali by ju za cudzinku, ktorá neovláda reč a je tu sama. Ideál pre otrokárov, obchodníkov s ľuďmi. Prial by som si informačné tabule, ako v niektorých obchodoch. Mäso tam, zelenina tam, ľudia zase na druhom konci budovy...

Najväčší obchod s ľuďmi, aký som zatiaľ našiel, je naozaj plný. Nakupujúci sa zaujímajú o tovar. Vyberajú chlapov na prácu, niektoré ženy tiež. V niektorých kútoch sa však špecializuje predaj ľudí na potešenie. Práve tam by som mal zamieriť. Už sa len pretlačiť davom. Davová psychóza, alebo skôr ťažké psycho prejsť cez hučiaci dav. Nikto nikoho nepočuje, a tak všetci kričia ešte hlasnejšie. Určite tu niekde predávajú uši a hlasivky.

Génius! Dokázal som to! Tam je ona! Zvedavo hýbe hlavou. Nič iné nemôže robiť. Je reťazou zviazaná o akúsi tyč a tiež o ďalšie dievčatá. Jediná mlčí. Všetky ostatné niečo pokrikujú. Neviem to rozlúštiť, ale pravdepodobne odkaz svojim väzniteľom a potencionálnym novým vlastníkom. Nič pekné. Sklená mágyňa, alebo aký je to presne titul, je teraz obyčajným človekom. Kúpim ju. Zachránim ju. Len keby som vedel cenu. Teoreticky by sa hodila aj nejaká hotovosť.

Na trh prichádza asi dvadsiatka severanov. Nepríjemne vyzerajúci démoni s početnými chlpmi. Vzbudzujú strach a všetci im idú z cesty. Najvyšší z nich ukáže na asi tucet žien a odchádza. Jeho pomocníci sa na ne vrhajú a po oslobodení z reťazí si ich hádžu cez plece. Chúďatá holky. Erika je medzi nimi. Neznášam tých severanov, nemajú spôsoby! Ako ale získam Eriku? Pri Googlení na tému „ako získať dievča“ sa nespomínalo dvadsať démonov, ktorí by ma asi rýchlo posekali na mäsokostnú múčku.

Prečo ich berú? Načo by sa severanom hodili dievčatá? Ak trochu chápem to rozdelenie, tak vyzerajú byť zo Silverie. Obyčajní ľudia. Ani trpaslíčky, ani démonky či Marvenačky. Sever nenávidí juh, juh nenávidí sever. Nejaká pomsta? Alebo sa chce s nimi niekto zahrať a následne rituálne povraždiť? Alebo nechať zomrieť hladom? Som len jeden pozorovateľ, neschopný zasiahnuť. Môžem sledovať ich trasu, ale neviem úmysel. Mohol by som však dopadnúť veľmi zle, ak by sa rozšírilo, že som vhodný cieľ.

Nájsť tak stánok so zbraňami, zobrať šabľu s desiatkami extra špeciálnych vlastností a s bonusom + 100 na démonov... A zaokrúhliť počty ich životov na nulu. Na to ale nemám ani odvahu, ani skúsenosti a ani hotovosť. Čo by urobil Chuck Norris? Asi by ich rozkopal z otočky. Čo ale môžem robiť ja? Pekne potľapkať po pleci, popýtať sa na zdravie strýka Emanuela a nenápadne presvedčiť, že sa o Eriku postarám tak ako treba?

Kamoška mi tvrdila, že najväčšia kravina, aká len môže byť, je... hrať sa na hrdinu. Pustiť sa do riešenia niečoho neriešiteľného a dostať v lepšom prípade cez hubu. Filip, mysli! Mysli! Čo by sa robilo v nejakom science fiction? Samozrejme, niečo na vysielanie polohy. Implantovať čip a cez múdre hračky presne vymyslieť, ako oslobodiť. Tu som ale v akomsi zvláštnom svete, ktorý som síce z maličkej časti navrhol, ale naozaj len z malej.

Démoni odchádzajú. Nie je ťažké ich sledovať. Smerujú k jednej z brán, vedúcej na sever. Tajne som im v pätách. Rád by som vedel, čo s Erikou, ale pri pohľade na svet za brány Klarkastrye ma chytá ten nepríjemný pocit. Neznáma krajina, nemám sprievodcu a ani nič. Som úplné nič v svete, ktorý je vytvorený pre niekoho iného. Čo môžem urobiť, ako tulák, ktorému sa smola lepí na päty? Nemám nič. Len jednu knižku o oživovaní mŕtvych. Rozhodujem sa. Či sa mi to páči, alebo nie, prenechávam Eriku jej osudu. Nemusím ju riešiť, musím sa postarať o seba.

Stojím pri bráne. Neviem, kam ísť. Kde hlavu skloniť. Som sám. Už sa mi ani Martina neobjavuje. Ani ten anjel, ktorému by som veľmi rád ublížil. Deň sa blíži k večeru, teplota klesá a ja rozmýšľam, kto všetko je na žive z tých, ktorých som stretol. Bolo by to šialené, keby som sa otočil a zbadal niekoho, kto by sa mi venoval. Niekto, kto navarí, uprace, povie niečo pekné a nenechá ma skapať.

„Hej! Vyzeráš ako niekto, kto túži po... veeeeeeeľmi neviazanej zábave! Aký si mi peknučký a silnučký! Tak poď, nenechaj sa toľko presviedčať!“

Čo je toto za človeka? Ďalšia, ktorá na mňa hádže oči a rada by si niečo zarobila týmto spôsobom. Nechám tak, neriešim, ale je akási neodbytná. Robí si srandu? Alebo je to tu bežné? Jedna vec tu nie je bežná. To, že sa tu objaví niekto ako ja.

„Nemám záujem.“

„Pche, taký nikto. Si daj vyšetriť hlavu!“

Čo malo znamenať zase toto? Klarkastrya je naozaj divné miesto. Už aby som bol preč. Len keby sa to dalo, otvoriť oči a zobudiť sa z tohto hrozného sna. Túžim po nudnom živote, jednoduchom stereotype a obzeraní výkladov s tým, že raz niečo z toho bude moje. Tu sú možno nejaké výklady, však vidím len časť mesta, ale na trhu nájdem naozaj čokoľvek. Lístok do reálu tu ale nie je. Ani polovica kúzelnej vstupenky do kina.

„Prepáčte, prepáčte, môžem poprosiť o maličkosť?“

„O čo ide?“ Možno by som sa mohol spýtať aj slušnejšie. Predo mnou stojí kŕdeľ detí, ktoré by sa dali spočítať asi len s pomocou malej násobilky. Štvorec, vlastne skoro štvorec. Sedem na šírku, deväť na dĺžku. Pravouhlé usporiadanie. Hra? Vojenský výcvik? Magnety?

„Musím si niečo vybaviť, tu máte niečo. Postrážte ich.“

Energicky mi zdvihla ruku, roztvorila dlaň a nasypala mi nejaké drobné. Nie príliš vábne mince. Prezriem ich, ešte som tu žiadne nevidel. V sekunde zmizla. Nie ako Batman, ale skôr ako niekto, kto potrebuje dostať alkohol do všetkých sústav v tele. V bielej sukni a akejsi košeli sa vzďaľuje od stáda detvákov a približuje sa k niektorému podniku, kde sa podľa zvuku vyspevuje pod vplyvom alkoholu.

Čo ale mám robiť s deťmi? Nestihol som popýtať viac informácii, vôbec neviem čo mám robiť. Mám ich tu nejako zdržovať? Čo ak bude preč celý deň? A tie oči... všetky sa pozerajú na mňa. Čo s nimi? Ak by niekto chcel do slovníka moderných výrazov dať k skratke WTF nejakú fotku, mohol by odfotiť práve túto situáciu.

„Kam išla vaša... učiteľka?“

„Čo je to učiteľka?“ Spýtalo sa naraz asi desať detí.

„Tá žena, čo tu bola. Ona vás má na starosti?“

„Čo sú to stalosti?“

Mám dosť. Niekedy som skúšal vysvetliť niečo susedovej dcérke, tá mala oceán otázok a milovala to jej večné prečo. Pri nej som sa s tými prečoizmami dostal až k Veľkému tresku. Tu ale nie je jedno dieťa, ale sedem krát deväť. Hlava mi ide vybuchnúť, nemám pri sebe eurokalkulačku a môžem len dúfať, že sa tie všetky detváky nepustia do chaotického pochodu úplne všade. Vlastne čo ak by sa niečo také stalo? Zaplatené mám. Môžem zakývať a ísť preč.

Hádžem pohľad na to miesto, kam odišla tá žena. Vracia sa? Veru nie. Neviem, ako dlho tam bude. A tiež neviem, prečo si vybrala mňa. Možno je to tu bežné.

„Ujo?“

„Áno?“ To bude otázka. Niečo strašné.

„Silvelii sa páčiš.“

„A Silveria je tu kto?“

Zdvíha sa asi dvadsať rúk. Jedno dievčatko za druhým. Alebo je tu Silveria šialene často používané meno, alebo... ale to je jedno.

„Ujo?“

„Áno?“

„Kúpiš mi poníka?“

Mám dosť. Rafinovane dosť. Čo môžem na toto odpovedať?

„Nekúpim, postrážim vás a keď sa tá žena vráti, tak vás zas odovzdám.“

„Ale mne musíš kúpiť poníka, lebo mne ocko nechce kúpiť poníka!“

„Aj mne!“

„Aj mne!“

Je ich niečo cez šesťdesiat, ani neviem koľko, ale pripomínajú štadión. A nemyslím tie na Slovensku. Klarkastrya a Barcelona. Súvislosť? Možno. Filip, mysli! Nápad, ktorý by rozsvietil tú jabberovú žiarovku... bude? Nebude?

„Zahráme sa? Poznáte hru na vláčik?“

„Hly sú ple deti. My sme vojaci!“

„Preto stojíte ako v bojovom útvare?“

„Čo je to bojový útval?“

„To je jedno. Proti komu ale idete bojovať?“

„PLOTI TLPASLÍKOM! PLOTI TLPASLÍKOM! PLOTI TLPASLÍKOM!“

Trojitý nadšený rev malých deciek. Studená vojna, západ proti východu a na obidvoch stranách ochotní profesionáli, ktorí prežijú celý svoj život, krátky či dlhý, v nenávisti. Roky tréningu ukončí guľka do hlavy, prípadne zdochnutie na niektoré bojové zranenie. Nejdem sa pýtať na nič viac, ani nechcem vedieť ďalšie podrobnosti. Štyri krajiny, dostatok nepohodlných osôb a odvážne deti sa budú hrať na spasiteľov. Nenaučia sa ako bojovať a ak to nejako stihnú, nebudú vedieť prečo. Teraz sa cítim ako vo všetkých tých filmoch, kde sa hovorí o vznešených cieľoch. Majú tieto drobce cieľ? Vedia, čo je to zabiť? A vedia, čo je to smrť?

Nepoznám reálnu silu rôznych armád a nie som ten najväčší expert na vojenskú taktiku. Jedno je však isté, poslať deti do prvej línie je rafinovaná sprostosť. A tých je v tomto kraji naozaj dosť.

Vojenská škola

Urobil som pravdepodobne nejaký výrazný dojem. Tá žena sa vracia a ďakuje mi. Myslel som, že sa išla ponapájať, posilniť sa do stavu, keď nebude môcť chodiť. Opak je pravdou. Nie je opitá, skôr nervózna či vystrašená.

„Dvojrad nastúpiť! Pochod na zhromaždisko!“

Toto je fakt nejaká vojenská škola. Alebo policajná akadémia? Deti poslúchajú na slovo. Väčšie i menšie, chlapci i dievčatá. Neviem si ich predstaviť so zbraňami v ruke pri obrane nejakého hradu. Na druhej strane, ani malé deti pochodujúce vo formácii som si nevedel predstaviť. Deväť tak, sedem tak. To bude 63. Znamená to číslo niečo? Alebo malo byť 10x10, ale prišli chrípkové prázdniny?

Aspoň že mám to pozvanie. Vlastne som si ho vybojoval oveľa ľahšie, ako som si predstavoval. Stojím, strážim, pýtam sa a to je všetko. Mohlo to byť oveľa horšie. Príde teta a pozve ma, keď vidí, že nemám kam ísť. Vlastne je to úplný ideál. Miesto, kde sa môžem dozvedieť o tomto svete naozaj veľa. A ktovie, možno získam nových priateľov. Však čo, som sám a mám so sebou len knihu o oživovaní mŕtvych. Zvláštna kombinácia.

Prichádzam k veži s balkónmi. Nejdem ale na prvé, ale na akési ani neviem koľké. Rátam, kým sa to dá a kým stačím s dychom. Obrovské schodište je poskladané z dreva. Dosky, ale nie sú to dosky. Hrubé drevené kusy sa jemne ohýbajú a s matematickou presnosťou eurokalkulačky sa dostávajú do pôvodnej polohy. Som rád, že sa nehýbu ako v svete Harryho Pottera. To by bolo dobré bludisko. A navyše naštvané schody by mohli urobiť dobrý neporiadok. Neviem, koho všetkého som naštval v živote. Medzi najväčšie skvosty patrí sedemročný chlapec na vozíčku a podomový predajca kradnutých dáždnikov, ale schody mi v tej zbierke akosi chýbajú.

Hýbu sa? Nehýbu sa? Narátať do desiatich? Našťastie nie. To by bolo poriadne otrepané. Dobrá vec by bol taký ten schodovýťah. Prejde sa po schodoch a tie pôjdu hore a dole. Viem, že na prvom je knižnica, okrem iného. A viem, že mi je blbo. Dýcham, aj keď neviem ako. Všetko sa mi moce pred očami. Vidím detváky, ako pochodujú hore schodmi, aj keď nevládzu. Rozpustený útvar, majú pravdepodobne pohov. Kto ho dal, to netuším, nechce sa mi rozmýšľať. Asi vypľujem pľúca.

„Vojaci, prestávka!“

To nie je koniec? To je len nejaký medzičas? Detváky si berú z akejsi kopy koberčeky a sadajú si na schody. Fakt by to chcelo výťah. Ale výťah nie je. Ľudia sú vynaliezavé tvory a odpočinok na polceste sa naozaj hodí. Netrápi ma, že tieto bytosti, ktoré sa nedajú rozoznať od ľudí, vyžadujú oslovenie Marvenac. A netrápi ma aj to, že sú tie deti menej hotové z výstupu ako ja. Trápi ma to, že možno nie sme ani v polovici. Rátam poschodia. Jeden, dva... tak to nejde. Chcelo by to po viac. Štyri, osem, dvanásť... výborne, sme na sedemnástom. Sedemnásť z... počítať sa mi nechce, hlava sa mi krúti poriadne a voľným pádom sa kamarátim s hŕbou nepoužitých koberčekov.

„Ujo? Aj ty budeš vojak?“

Pýta sa ma niektoré dieťa. Dievčenský hlások, blonďavý vlások a typická detská zvedavosť. Čo jej odpovedať? Sám neviem. Budem vojak? Nebudem vojak? Zapliesť sa do konfliktu, o ktorom nič neviem? Ja som ho vytvoril? Dočerta, vlastne áno. Ale teraz tu môžem spamovať slovo ale, zamotať svoje myšlienky a nikdy neprídem na to, či budem akýmsi vojakom.

„Neviem. Možno áno a možno nie.“

„Ak sa nevieš rozhodovať tak nemôžeš byť vojak.“

Toto je ako čo? Okamžite ide za tou tetou a hlási, že som nerozhodný. Tá sa len usmieva. Bodaj by sa neusmievala. Ja a vojak... vtipná predstava. Mickey Mouse by sa tu hodil viac ako ja. Mám chuť naštartovať sa, povedať že budem vojak a pustiť sa do všetkého, aby som sa s ním stal. A snažil by som sa! Možno by som to dosiahol na arcigenerála! Arcigenerál... jedného som stretol. Arin sa volal? Čo ak by ma on trochu usmernil? Veril, že som nejaký vyvolený alebo čo. A mohol by poznať Eriku. Mohol by ju pomôcť nájsť, vystopovať alebo niečo podobné. Škoda, že nás všetkých neočipovali jašteri, potom by bolo hľadanie jednoduché. Možno ho tá žena pozná.

„Poznáš arcigenerála Arina?“

„Poznala som ho.“

„Stretli sme sa v severnej Silverii. Nevieš, kde by som ho našiel?“

„Zabili ho. O tom nevieš?“

Šok. Čo sa deje? A prečo sa to deje? Kto by ho už len zabíjal a kvôli čomu? Mám veľa otázok, ale neviem ktorou začať. Otváram ústa, ale nevyslovujem nič. Mlčím. Hlúpe, tiché mlčanie. Cítim sa ako v prostriedku akejsi čiernej komédie, ktorá síce nie je vtipná, ale niekto by sa mohol na tom zabávať. Smrť sem, smrť tam, občas zresetovanie hlavy a rôzne preludy.

„Neviem.“ Vybehlo zo mňa úplne potichu, v zamyslení.

„Spáchala na neho atentát vlastná manželka.“

„Tá... miešanka? Niečo medzi severom a západom?“

„Presne tá. Chcela tým niečo dokázať, ale nikto nevie čo.“

„A kde je teraz? Tá jeho žena?“

„Nikto nevie, ušla za hranice. Ale Arin nie je jediný. Len včera zabili aspoň desiatich arcigenerálov.“

Filip, mysli... kto by chcel zlikvidovať vojenskú elitu? Žeby niekto, kto sa chystá útočiť? Vojaci bez rozkazov a logického usporiadania sú ľahkým cieľom. Sila armády je o počtoch, vybavení, disciplíne... a pripraviť nových veliteľov pod časovým tlakom je poriadne ťažké. Budem teraz trochu pesimista, ale ak je západ slabý, východ ako logický nepriateľ ho rozdrví, zotročí a k tomu pár synoným. Prečo by sa do toho ale zapájala miešanka severu a západu? Žeby sa sever spojil s východom a rozbil západ raz a navždy? Na to treba len dosť vojakov, dobré zásobovanie... a ak bude obrana západu rozbitá, útočníci môžu veselo rabovať a ešte zvýšiť svoju výhodu. Ale... čo s tým?

„Vojaci, ideme!“

Detváky bez slova a ako jeden vstávajú, odkladajú koberčeky na miesto, rovno ako s pravítkom a ukladajú sa pred pochodom. Idem s nimi, čo iné mi ostáva? Teraz by som dal prednosť pláži, chladenému pivu, zvukom mora a teplote tak akurát. Namiesto toho idem na vyšší level. Po schodoch. Dýchanie dostáva zabrať, nohy bolia a oddych v nedohľadne. Aspoň, že som zdravý.

Každé poschodie je iné. Tmavé i svetlé, s akýmsi starým nábytkom i posiate trblietavými kamienkami, prázdne i preplnené. Obchody, salóny, podniky, najrôznejšie služby. Zaujal ma obchod s topánkami, kde je množstvo topánok, ale len dva druhy. Vlastne asi skôr len jeden druh, ale v dvoch veľkostiach. Veľkosť dospelí a veľkosť dieťa. Hneď vedľa obchod s náramkami. Tých je toľko, že by sa to nedalo porátať. Každé iné, jednoduché i plne farebné. Od stužiek po niečo, čo pripomínalo skôr policajné putá ako náramok. Obchod s mäsom a hneď vedľa neho obchod so psami. Koho napadlo dať to na rovnaké poschodie? Zdolávam už neviem koľké schody. Zrazu zmena, prázdne poschodie. Nič, vôbec nič. Otvorené miestnosti s oknami, ale bez dverí. Nevyužitý priestor. Ide sa na ďalšie poschodie a tu rovnaké prázdno. Nemohla byť tá škola niekde tu? Prichádza nové poschodie a opakujúce sa prázdno. Musím to premyslieť. Načo by dával niekto školu úplne hore? Nejaký tréning?

„Na koľkom poschodí je tá škola?“

„Štyridsať šesť.“

„Štyridsať šesť?!?!?!“ Moje tempo sa spomaľuje na rýchlosť cúvajúceho slimáka so zlomenou nohou. Mám dosť. Pozriem nadol a vidím, čo som nechcel vidieť. Krúti sa mi hlava. Nemám rád výšky a táto výška je naozaj svetová. Len si predstavím, že by som sa pošmykol. Koľko by som polámal rekordov? Viem, že vo fyzike je bod, keď už teleso z nejakého dôvodu nemôže padať rýchlejšie. Má svoju maximálku. A nechcel by som v tej maximálke zažiť tvrdú dlažbu. Hlási sa posledná prestávka a pred nami už len niekoľko poschodí, možno tak desať. Niekoľko... pche!

Toto poschodie nie je prázdne. Obsahuje koberčeky. Niekto by to nazval vankúšmi a ja osobne neviem ani dobre rozlíšiť, čo to je. Som unavený. Ako by som aj nemohol byť? Myslel som si, že na desiate poschodie vyjdú len blázni dobrovoľne. Čumel som na telku, keď dávali video z požiarneho cvičenia. Plná výstroj, neúprosné stopky a vedomie, že tam hore niečo treba. Ešte som nevidel požiarnika, ktorý by dal celú výplatu za zábavnú pyrotechniku a tiež som nevidel seba vyjsť vyššie ako na osmičku, aj to z dôvodu pokazeného výťahu. Už neviem čo som, kde som a ako to, že ešte nie som v kóme... keď tu si spomínam, že vlastne v kóme som. Toto nie je reálne, všetko je len akási fantázia. Silveria je nedorobený príbeh. Čo tu robím? Úplne som sa do toho vžil. Môžem kedykoľvek vystúpiť, ak chcem spoznať tú maximálnu rýchlosť padania. Zomriem. Skončím. Game over, zapíše sa skóre a bude hotovo. Výstup je tak jednoduchý, skočiť. Toto nie je môj svet. Vlastne je, ale to je teraz jedno. Nemusím tu byť. Nikto ma nenúti. Anjel sa neobjavuje, vidiny tiež nie, som tu len ja vo vysokej veži. Cesta nahor a cesta nadol. Poznal som človeka, ktorý hovoril stále len o akejsi ceste nahor a všetci, čo ho poznali, hovorili o spojitostiach s lysohlávkami. Samozrejme, že to nebola cesta nahor po schodoch, ale akási duchovná. Podľa jeho názorov mu intenzívne straší vo veži. Možno práve takejto.

Pýtam sa sám seba, čo by som mal robiť. Ísť hore, alebo dole? Môžem spadnúť alebo postupne zostupovať. Cesta nadol je ľahšia. Aj keď budem sám. Na druhú stranu môžem ísť... na druhú stranu. Hore. Dokončiť tých desať poschodí. Možno jedenásť a možno dvanásť. To sa dá. Únava otroka stavajúceho pevnosť na Sibíri, smäd ako deň pred pivným festivalom a ak by som mal teraz niečo vypiť, asi by to bolo komplet Gabčíkovo. Hlad? Hlad neriešim. Mám z pochodu tak pokrútené celé telo, že by ma jeden rožok mohol zabiť. Preháňam, samozrejme, ale v aktuálnom stave nestrávim ani ovocný cukor.

Končí prestávka, začína sa pohyb smerom nahor. Až teraz som si všimol, že som si ani nesadol. Stojím, neschopný posadiť sa. Naprogramovaný na kráčanie nohami a držanie sa zábradlia. Vôbec som sa ho nepustil. Sledujem, ako sa všetky tie kobercovankúše presúvajú na kopu a ako idú všetky deti aj s ich... učiteľkou? Skrátka idú hore. Pridávam sa a znovu kráčam hore schodmi. Všetko ma bolí. Kosti vážia tonu, nohy pripomínajú roky nenamazaný stroj a prestávam si cítiť ešte aj tú ruku, ktorú nepoužívam. Prešlo poschodie. Ďalšie. To sa dá, zvládnem to! Tretie. Alebo je to štvrté? Neviem. Zdvíham nohu za nohou. Padám. Strácam vedomie.

Zobúdzam sa v presvetlenej miestnosti. Mapy, plány, tabuľa, koberčeky a drevené zbrane. Vojenská škola? Pri mne je akýsi vysoký vojak. Skúša, či žijem. Viem, kde som. Toto musí byť tá slávna časť štyridsiateho šiesteho poschodia, kde sa z detí stávajú... deti s drevenými zbraňami. Niekedy s naozajstnými. Obrovská miestnosť, po stenách všetko možné a v strede voľný priestor. Množstvo priestoru. Telocvičňa?

Som v jednom z rohov. Pod sebou koberčeky, na sebe koberčeky a vo mne niečo, čo zabilo smäd. Akási špecialita? Alebo veľa vody? Oblečenie by som mohol žmýkať.

„Čo sa stalo?“

„Zlomil si rekord, blahoželám!“

„Ako? Čo?“

„Nikto zo Silverie sa nedostal tak vysoko.“

Ošetrovateľ mi odpovedá na otázky, to som rád, ale myslím na niečo iné. Odpadnem a som akýsi hrdina. Kde je háčik?

„Veľa ľudí zo Silverie sem chodí?“

„Si prvý! Dostal som ťa!“

Čo má toto znamenať? Je to nejaký fór? Mám sa smiať? Usmejem sa, nech má radosť, ale nezdá sa mi to vtipné. Okrem toho je Oľa v tejto veži tiež, na prvom. Tá je zo Silverie. Aspoň myslím. Nepoznám tie rozdiely. Ľudia ako ľudia.

„Ako som sa dostal sem?“

„Hodili sme ťa do výťahu a pozakrývali, aby ti bolo teplučko.“

„Tu je výťah?“

„Nie je. Dostal som ťa!“

„Tak pešo?“

„Samozrejme. Mal by si zhodiť, si ťažký. Muselo ťa dvadsať detí niesť hore.“

„Dvadsať?“

„Ale nie, len osem. Dostal som ťa!“

Povedať mu, že je s tou hláškou alebo čo to je poriadne trápny? Nedostal ma, len divne odpovedá na jednoduché otázky. Dozvedel som sa dve veci. Odniesli ma sem hore a tomuto chlapíkovi sa nedá veriť. Ako môžem vlastne vedieť, že som hore? Síce v tomto by som mu veriť mohol. Snažím sa postaviť, ale... nejde to. Potrebujem oddych. Zatváram oči a užívam si relatívne pohodlie. Bolí ma všetko a svaly sú posiate mikro trhlinkami. V ľudskej reči sa tomu nadáva svalovica. Dostal som sa hore, ale nie celkom hore. Nebol som na to pripravený.

Po oddychu vstávam. Horko ťažko, ale predsa. Priniesli mi stoličku a ja na nej sedím ako kráľ. Je jednoduchá, ale unesie ma. Cítim sa na nej ako starec a som prehnutý dopredu. Sila sa mi vráti. Niekedy. Napínam uši, nech počujem, o čom sa diskutuje. Deti sú na tých svojich koberčekoch a počúvajú jedného staršieho bojovníka. Hovorí niečo o boji s mečom, nejaký chmat. Keby mi tak oči lepšie fungovali. Ani uši na tom nie sú najlepšie.

„Ja zabijem desiatich!“

„Ja dvadsiatich!“

Deti sa prekrikujú, kto čo dokáže v boji. Môžu mať päť alebo šesť rokov a otvorene sa hrajú na hrdinov. Oni všetko zvládnu, dokážu si poradiť s čímkoľvek a keby ich niekto vypustil do boja, všetkých by posekali. Pre nich krásna predstava. Akékoľvek používanie detí v boji je podľa mňa šibnuté a narobiť z detí vojakov nie je len tak. Ten, kto má v ruke meč, nie je automaticky rytier. Tak ako ten, kto dokáže dať vajce na panvicu, nie je automaticky šéfkuchár. Ak sa deti zapoja do boja, bude veľa mŕtvych. Na jednej zo strán. Neviem, na čo všetko myslia deťúrence a ich dozor, ale samotný bojový zápal toho až tak veľa nevyhral. Niečo by som o vojnách mohol naučiť. O skutočných vojnách a o umení bojovať. Niečo o tom viem, vďaka dejepisu, filmom a Starcraftu. nielen ako bojovať, ale aj prečo bojovať. Ak sa vôbec namáhať. Hej hou, hej hou, nač chodit do války, je lepší doma sedět a louskat buráky...

„Ujo? Aj ty ideš bojovať?“

„Nepatrím do tohto sveta. A aj keď niečo o vojnách viem, nikdy nebudem bojovníkom. Skôr viem, ako viesť vojnu a ako ubrániť to, na čom naozaj záleží.“

„Zabiť ich! Zabiť ich!“

Niekedy sú deti rovnaké. Bez ohľadu na to, kde žijú. Zabi nepriateľov, posilníš mier. Divná filozofia, ale pre niekoho naozaj lákavá. Samozrejme, pozabíjajme sa navzájom. Tí, čo prežijú, sa budú nenávidieť navzájom, intenzívne pokapú na hlad a choroby a morálne víťazstvo sa bude ukrývať pod mŕtvolou s poradovým číslom milión tristo.

„Ak toho vieš veľa o umení boja, mohol by si byť inštruktorom. Posledných piatich zabili.“

„Posledných piatich?“

„Len posledných štyroch! Dostal som ťa!“

Až teraz si uvedomujem, kto mi to ponúkol. Zas ten zdravoťák a to jeho... uvažujem nad jeho psychickým zdravím. Ale však čo, možno je to tu normálne. Posledných štyroch zabili, to znie ako krásne povolanie. Niečo sa začne realizovať a zrazu koniec, amen. Nepohodlná osoba ide pohodlným spôsobom preč z bojiska, kráľ opúšťa šachovnicu.

„Nehodil by som sa na inštruktora,“ klamem s trasúcim sa hlasom. Hodil by som sa! Mám na to! Len nechcem byť ďalší v poradí. Prvé dva diely bývajú fakt, tretí slabší, štvrtý otras. A piaty? Asi to radšej vedieť nebudem. Je to asi trápne, tvrdiť o sebe, že to dokážem, ale naozaj by som na to mal. Čerstvý vietor, nové bojové skúsenosti a celkovo nová filozofia. Čo ak práve ja donesiem zmenu? Premením porážku na víťazstvo? Bola by naozaj dobrá zmena, keby sa namiesto produkovaniu ďalších a ďalších vojakov a vojačikov dosiahol mier. Víťazstvo logiky, vedomostí a pracovitých rúk. Teraz si sám pripadám ako nejaký pošahaný vedec na práškoch, ale prečo nie?

„Chceš, aby tieto deti pomreli?“ Pýta sa ma tá žena, ktorá ich sprevádzala.

„Samozrejme, že nie.“

„Tak vidíš, ani ja. Ale ty si zo Silverie, od najväčších strategických majstrov. Nikdy tu nebola taká vzácna návšteva.“

„Môžem naučiť tieto decká čo viem, ale len oni žiadny výsledok nezmenia. Navyše by som potreboval najnovšie informácie. Neskreslené, úplne reálne, aj ak sú hrozivé.“

Premýšľanie. Asi desať dospelých sa pozhŕňalo a radia sa navzájom. V jednej kope, hlavy dohromady ako futbalisti pred dôležitým zápasom. Čo z toho asi vypadne?

„Nitrillon je v nebezpečenstve. Taká je situácia.“

„To je všetko? Nebezpečenstvo?“

„Máme správy, že Herbeleth a Kragg podpísali zmluvu o neútočení. Každý má dva milióny dobre vycvičených vojakov. Dve z troch našich pevností v severnej Silverii padli.“

„A čo má Nitrillon? A Silveria?“

„Silveria je takmer celá podrobená a Nitrillon má špecialistov. Bielych jazdcov, hraničiarov, ostreľovačov. Skvelých bojovníkov s kvalitnými zbraňami.“

„Koľko?“

„To nie je dôležité.“

„Ale to je dôležité. Tak koľko je tu vojakov?“

„Musíš vedieť, že jeden skutočne statočný bojovník západu je hodnotný dvoch, možno i troch trpaslíkov. A...“

„Koľko?“

Mám strach z čísla. Dva milióny tých, dva milióny iných. Dokopy štyri. Ak by mal západ milión vojakov, tak je to presila 4:1. A to je presila poriadna. Pozerám do očí toho chlapa, čo mi teraz hovorí aktuálne novinky. Doteraz bol vo vedľajšej miestnosti, nevidel som ho. Nič o ňom neviem, len to, že má strach.

„Asi päťdesiat tisíc.“

„Osemdesiat k jednej? To si myslíte, že sa s tým niečo urobiť dá?“

„To nie je tak celkom náš problém. Je teraz tvoj. Urob s tým niečo.“

„Aj urobím!“

Len keby som vedel čo. Žiadam o stretnutie s vojenskou elitou Nitrillonu. Možno by som to žiadať nemal, však ma nikto ani nepozná. A nikto si nežiada rebrík, ktorý zas nemám. Začínam o sebe pochybovať. Ako to, že ma tu všetci rešpektujú, keď vlastne nič neviem? Vyšiel som na neviem koľké poschodie a následne odpadol. Som teda hrdina? A asi som našiel rozdiel medzi ľuďmi a týmito Marvenacmi. Lepšie chodia po schodoch. Fakt rozdiel.

Mal by som im pomôcť. Nie je to tu také zlé, prinajmenšom sa mi to nezdá hrozné. Aké mám vlastne možnosti? Spolupracovať s nimi a žiť, alebo... jasné, mohol by som odísť a pridať sa k trpaslíkom. Ako by ma prijali? Zvlášť, ak je podpísaná zmluva o neútočení? Celé to rozdelenie funguje a musí fungovať na základe reálnej sily. Ako sa ale dva silné štáty môžu spojiť proti jednému slabému? Nemalo by to byť naopak? Dva slabšie by sa spojili proti jednému silnému? Už keby bol západ proti východu a na severe ani juhu by nebolo nič, bolo by to prehraté.

Moje znalosti by však mohli pomôcť. Viem, ako dopadla bitka pri Kannách či čo dokázalo tristo Sparťanov. Veľké veci. A ak sa mi to podarí nejako zahrnúť do tejto situácie. V modernom uvažovaní sa dá stretnúť s jednoduchými myšlienkami. Tak napríklad najjednoduchší spôsob, ako poraziť silného protivníka, je použiť jeho vlastnú silu proti nemu. Tak môžu indiánske deti zabiť medveďa. Možno by sa podarila urobiť malá občianska vojna. Nikto nemohol poraziť husitov, len husiti. A to sa aj stalo. Preniesť to na aktuálne bojištia by bolo výborné. Trpaslíkov by porazili trpaslíci, diablov diabli. A my by sme zasiahli na konci.

Hmmm, my... hovorím tu o nás, a pritom som jediný, čo tu nepatrí. Jediný nie, moment! Oľa a Erika! Mám armádu, použijem ju. Filip, teraz mysli! Možno deti nevedia poraziť pevné šíky profesionálnej armády, ale nejakú prácu by urobiť mohli.

„Deti, jedna z vecí, čo by mal vedieť vojak, je nájsť riešenie zvláštneho problému. Boje nie sú len o hrubej sile, sú aj o myslení. Úloha vojaka je niekedy iba zabíjať, to je pravda, no skutočne dobrí vojaci dokážu zachraňovať životy! Prvá úloha. Tu, v Klarkastryii, sa stratilo dievča menom Erika. Nič si nepamätá, ani svoje meno. Ako ju nájsť? Ako by ste vyriešili tento problém?“

„Dal by som jej kresbu strážcom,“ ozýva sa malé dievčatko. Myslí jej to.

„Ja by som plidal odmenu!“ Hlási chlapec hneď vedľa nej.

„Výborne, tak to by bolo. Kto tu vie pekne kresliť?“

Netrvalo dlho a nakreslil sa jednoduchý portrét. Každé dieťa následne zhotovilo kópiu. Nie každá kresba je rovnaká, kresliaci talent má každé dieťa iný. Erika kde sa len pozriem, česť výnimkám. Deti hlasovali o odmene a zariadili úplne všetko. Dve z nich berú kresby a utekajú dole schodmi. Kam presne, to neviem. Nemám kompletné tušenie, ako Klarkastrya funguje. Budú rozdávať portréty každému strážcovi? Alebo to zanesú na niečo, čo by sa dalo porovnať s policajnou stanicou?

„Ujo? Plečo mi nechcú dovoliť bojovať s dospeláckym mečom?“

Poriadne sa sústredím na jemný hlások chlapca, ktorý zviera v ruke drevený mečík. Skôr by sa prirovnal ku kuchárskemu nožu než k zbrani.

„Ukáž to. Hmmm, zaujímavé. S dreveným veľa nenarobíš, ale tento je fajn. Meč je predĺžením ruky. Čím väčší meč, tým ďalej môžeš udrieť. Na druhú stranu, veľký meč je ťažký a pomalý. Ak by ti dal niekto do ruky ťažký meč, možno by si ho ani nezodvihol.“

„Ale laz budem mať veľký meč a chcem sa s ním naučiť lobiť, aby som bol najlepší a aby som vyhlal všetky bitky.“

„Boj nie je o tom, či vyhráš bitky. Môžeš vyhrať dvadsať bitiek, ale v dvadsiatej prvej zomrieš. To je jednoduchý fakt. K čomu ti budú početné víťazstvá?“

„Ale veľa ich zabijem!“

Ach jaj, sfanatizovaná mládež. Poďme, bojujme, víťazme a či to prežijeme, to je jedno. Divný svet.

„Pozrime na mapu, hneď budeme múdrejší. Kto mi povie, kde sú jednotlivé sily rozdelené?“

Rôzne hlásky a rôzni ľudia mi ukazujú, čo vedia. Jednotky, pevnosti, dôležité cesty cez hory i doly. Prezerám plány a pýtam sa na ďalšie detaily. Väčšina vojska severu je na hraniciach so západom už v tejto chvíli. Stoja a čakajú. Trpaslíci ovládajú svoju zem na východe a severnú Silveriu. Posielajú všetko čo sa dá na západ, a tak je ich sila na hraniciach so západom slabšia, ale rýchlo rastie. Ktorákoľvek armáda je však silnejšia ako to, čo má západ už teraz. Prečo teda neútočia? Pustiť sa do silného útoku a plieniť čo sa dá, to by som robil na ich mieste. Musí byť ale dobrý dôvod, prečo stoja. Démoni zo severu sú na vlastnom území, majú zásobovanie a môžu kedykoľvek zahájiť plný pochod, zatiaľ čo trpaslíci z východu sú od svojho domova ďaleko. Problémy so zásobovaním, menej známy terén... to by ich mohlo spomaliť. Ak podpísali zmluvu o neútočení, tak sú spojencami a ich kombinovaná sila je naozaj značná. Tak prečo neútočia?

„Môj tip je jednoduchý, chcú zvýšiť svoju šancu na víťazstvo. Sever je pripravený, východ onedlho bude. A potom to celé vypukne. Namiesto dobitia malých pevností príde nezastaviteľná vlna, ktorá prejde cez všetko. Lavína proti rozpadnutej horskej chate.“

V miestnosti vládne zdesenie. Aj malé deti vedia, čo to znamená. Tréning s drevenými mečmi ich nezachráni pred takou presilou. Pomrú. Žiadne krásne pohreby s kvetinkami. Masové zabíjanie a zotročenie. Namiesto hrdinského víťazstva a uchránenia rodnej pôdy prídu opakované znásilnenia a zverstvá, ktorým by sa rád prizeral maximálne tak Mengele.

„Možno by sme sa mali vzdať,“ hovorí tá ich... stále neviem, ako ju nazvať. Žena z mesta. Žiadne dieťa s ňou nesúhlasí. Chcú bojovať, berú to ako akúsi svätú povinnosť. U niekoho vidno skvelé črty veľkých bojovníkov, aj keď majú len meter dvadsať. Hobiti. Hobiti s mečmi a odvahou.

„Napadá ma niečo. Počul som o vojvodcovi, ktorý mal presilu, ale nemal šancu vyhrať. Išiel so svojou armádou do boja napriek tomu, že v tej chladnej zemi prichádzala zima. Niekoľko jeho mužov zomrelo v boji, ale skoro všetci pomrzli v zime. Navyše sa útočilo cez taktiku spálenej zeme.“

„Spálená zem? Čo je to spálená zem?“

„Spálená zem znamená, že obrancovia zničili časť svojej krajiny, aby sa útočníkom nič nedostalo. Žiadne potraviny, kone či strecha nad hlavou, všetko zničené.“

„Zničme svoju zem a pomrú! Alebo nás nenapadnú!“

„To nemusí byť pravda. Je to len jeden príklad z mnohých a pochybujem, že sa tu oplatí robiť. Navyše severania sú na svojom území. Proti trpaslíkom by sa to ale vyskúšať mohlo.“

Myslím, že títo Marvenaci sú za každú zmenu. Nejakí hyper liberáli. Príde nová myšlienka a bez nejakého odporu ju preberajú, rozmýšľajú nad tým. Tak veru, žiadne konzervy. Keby som im povedal, že s vyholenou hlavou sú silnejší, alebo že skutočný bojovník musí jesť každý deň tekvicový prívarok... ale nie, to predbieham.

Iné dieťa ide dole schodmi s odkazom pre vojenského veliteľa tohto mesta. Vraj sa našiel vojenský génius s novými stratégiami. Ja! Kto by to povedal? Niečo z histórie a z hier a už to ide. Všetko, čo viem, je z minulosti. Čo ak tu nebol žiadny Hannibal, Napoleon či Leonidas? A čo ak sa tu vyskúšala nejaká veľmi šialená taktika a bola úspešná?

„Nepoznám dobre históriu tejto zeme, ale bol niekedy niekto, kto porazil oveľa silnejšiu armádu nejakou špeciálnou taktikou? A akou?“

Deti nevedia. Nič, nula bodov. Učia sa šermovať, ale neučia sa prečo bojovať a ako bojovať. Silné ruky, silné nohy, bystrá hlava – ale nie je dosť naplnená. Alebo je tu ešte iná možnosť, nič sa tu nestalo. Každú bitku vyhral ten, kto z miesta A na miesto B doniesol viac vojakov. Desať tisíc tam, desať tisíc jeden na druhej strane a máme víťaza. Samozrejme, že je to prehnané, no ak by to tak bolo, potom by to bola najhlúpejšia vojenská história vo vesmíre.

„Silveria!“

„Čo s ňou? Odpovedám na meno, ktoré dal jeden zo zamestnancov školy.“

„Bola aj veliteľkou. Porazila dvakrát silnejšiu armádu tak, že dala každému do ruky luk a keď sa priblížil nepriateľ, takmer všetci zobrali do rúk meče.“

„Všetci vedia bojovať aj na diaľku, aj na blízku? Alebo dala bojovníkom na blízku luk a základný tréning ako strieľať? Ako sa ale mohla jej armáda vyhnúť šípom nepriateľa?“

„Poslala chlapov, aby pokradli od súpera luky a šípy.“

„Výborná taktika. Použiť zbrane nepriateľa proti nemu. Presila dvaja k jednej je obrovská, ale to sa vyhrať dá. Aj keď ťažko.“ A aj na to treba dosť ružové okuliare.

Vymyslel som svet a v ňom niečo na spôsob studenej vojny. Asi som to naozaj nemal robiť. Mier len dovtedy, kým je výhodný. Nepriateľstvo prerastie do boja a kým jeden bude plakať, druhý... hmmm, ťažko povedať. Vojny generujú vdovy. Nikde som to nečítal, len tak z vlastnej hlavy. A práve armáda vdov by bola naozaj menej silná ako všetky problémy, ktoré počas vojny a po nej prichádzajú.

„Aká je hierarchia vojakov v každej zemi?“

„Severania idú do vojny všetci. Nie sú ako my, sú to len bojovníci. Keď do vojny, tak všetci. U trpaslíkov bojujú len muži starší ako tridsať rokov. U nás všetci, čo dokážu používať zbrane.“

„Aj deti?“

„A nevidíš?“

„Načo ale pribrať deti do armády? Čo zmenia?“

„Sú našou budúcnosťou. Musia sa veľa naučiť. Len si predstav armádu, ktorá je od mladého veku v bojoch. Má množstvo skúseností, dokáže bojovať silno a odhodlane.“

„Silno? Odhodlane? Z dvadsiatich devätnásti skapú. Zvyšok bude možno silný, ale za akú cenu?“ Mám dosť. Ak je západ jediná krajina, kde pošlú deti do prvej línie, tak to asi nie som na tej najsprávnejšej strane.

„U trpaslíkov to bolo rovnako. Teraz posielajú do boja len skúsených vojakov a ich deti sú v bezpečí. Oni si to môžu teraz dovoliť, mi nie. Boli časy, keď u trpaslíkov bojovalo viac detí ako dospelých, po veľkých prehrách. A zvládli to. Sú silní.“

„Silní? Fajn. Ale inšpirácia? To, čo fungovalo kedysi, nemusí fungovať dnes.“

„A čo máme robiť? Tieto deti možno prídu o domov. O matku, o otca, o všetko. Ak nepriložia ruku k obrane. Vedia, čo to znamená byť vo vojne. Niektoré už bojovali. Máš nejaký lepší nápad?“

Dostal ma. Nemám. Rozhodne však nesúhlasím. Určite je veľa takýchto škôl v rôznych miestach. Z deciek budú raz vojaci, ale to môže byť neskoro. Aj bude neskoro.

„Prečo vlastne všetky tie vojny? Prečo tá dohoda? Čo chcú?“

Práve som prišiel na najväčší problém Nitrillonu. Nemôžu viesť vojnu, ak ani nevedia, čo ich protivníci chcú. Spýtam sa na to a čo počujem? Ticho. Mozgy vojenskej školy, lektori šermovania a rôznych spôsobov boja sú na jednom mieste, rozmýšľajú nad svojimi povinnosťami, ale nemajú celkom istotu, čo súperi chcú. Viac zeme? Viac otrokov? Niečo úplne iné? Menujem, čo všetko by mohli získať, ak by zabrali túto krajinu, ale ak by im išlo o zem, už by tu dávno boli. Nie včera ani predvčerom, ale už dávno. Pravdepodobne vtedy, keď sa južná časť, Silveria, stala nepodstatnou zrúcaninou a krajinou s divnou trávou a hromadou snehu.

Čo také sa stalo v posledných dňoch? Šibe anjelovi, ale to už asi dlhšie. Stratila sa Erika, zamrzla tá dievčina menom Silveria... to sú všetko maličkosti. Niečo iné muselo rozhýbať udalosti. Vyvražďovanie arcigenerálov má svoj zmysel, ale čo k tomu vedie? Nechcem to povedať nahlas, ale myslím, že dôvodom som ja sám. Prípadne to proroctvo, čo spomínal Arin. Ja spôsobím, že Silveria bude najväčšia mocnosť. Má to niekoľko chybičiek. Hlavne tú, že tomu sám neverím. A ako môže byť najsilnejšie niečo, čo je už teraz prakticky mŕtve?

Sila Nitrillonu

Konečne si môžem povedať, že som plný. Výdatné jedlo. Práve niečo také som potreboval. Vo vojenskej škole je jedáleň a ja nemôžem výjsť z údivu. Všetci dostávajú kombináciu potravín, ktorá sa mi zdá trochu zvláštna. Mäso, pečivo, akési bylinky, ťažko popísateľnú zeleninu, ktorá sa nedá požuť a nápoj. Ale aký! Pripomína mi to všetky tie umelé energy nápoje. Voda s príchuťou a látkami, ktoré by som svojmu dieťaťu nedával. Kofeín, taurín a neviem aký bordel, ktorý má hlavne na deti opačný účinok. Alebo by som skôr mohol povedať, že na pozemské deti.

Kedysi som sa bavil s Martinou o tom, či chce mať deti. Mala strach z ich priveľkej životaschopnosti. Všade behať, liezť, ničiť čo sa dá a hrať sa na akéhosi ničiteľa svetov. Chúďa Martina, keby to zažila. A dať dieťaťu naozaj silnú kávu alebo energy drink? Ešte zvýrazniť všetkú tú energiu? To je jednosmerný lístok na psychiatriu. Tu je to však akési bežné. Vojaci a vojačikovia dostávajú neustále nejaké stimulanty, aby... zaujíma ma, či je to u všetkých detí, alebo len u vojakov. A možno to vôbec nie je bežné a realizuje sa to len na tomto mieste a v tomto čase. Viem, ako srdce funguje a ak má fungovať dlho na sto percent, tak si to odnesie následky.

„Pošta!“ Hlási zdravoťák a dvojica detí uteká z jedálne do ďalšej miestnosti. Idem za nimi. Zaujíma ma, ako celá tá pošta funguje. Ešte som o žiadnej na štyridsiatom šiestom poschodí nepočul. Dvojica detí, zhodou okolnosti dve dievčatá, ťahajú kľukou. Celá konštrukcia mi trochu pripomína studňu. Trápia si svoje ručičky a strácajú silu. Niečo takéto nie je určené pre deti a aj kľuka je privysoko. Myslím, že by som mal pomôcť. Opatrne sa približujem, nech nenaruším nejaký školský poriadok alebo čo, keď zrazu pred sebou vidím vytiahnutú správu. Jedno z dievčat ju berie do rúk a žiada ma, aby som to prečítal.

„Plečítaš nám to?“

„Vy neviete čítať?“

„Nevieme a nechceme, my budeme bojovať!“

„Ak budete vedieť čítať, budete mať výhodu. To vaši nepriatelia nemusia mať.“

„Čítaj!“

Pozorne prezerám správu. Nie, toto čítať nebudem týmto dievčatám. Aspoň nie pred prebraním s ich lektormi. Na kuse papiera je trojica informácii. Posledná pevnosť v Silverii padla, démoni nepostupujú a kúzelná škola bola vyvraždená. Len ťažko si to predstavujem.

„Čo sa tam píše?“

„Neviem to prečítať.“

„Klameš! Nemal by si klamať!“

„Áno, klamem, lebo nie ste pripravené na to, aby ste to počuli.“

„Ale ja som priplavená!“ Druhé dievča prikyvuje a hovorí niečo podobné. Ako im môžem povedať, že došlo k masakre? Asi nijako. Nevie ani R povedať, ale hrdo sa stavať vie.

Razím si cestu cez dve zvedavé stvorenia k dospelým. Podávam správu a jeden za druhým si to číta. Vidím strach. Zdesenie. Nočnú moru, ktorá je pripravená udrieť v plnej sile. Neviem presne, čo to znamená, ale trochu rozumu mi stále ostáva. Ak padli všetky pevnosti na juhu, trpaslíci pôjdu v poriadnych šíkoch smerom na západ. A to je zle. Démoni nepostupujú, to je teoreticky dobre. A to, že bola vyvraždená kúzelnícka škola... to ma zaujalo najviac. Kto by to urobil? A ako to vyzerá tam? Len si predstavím, že by armáda západu pozostávala z vojakov a kúzelníkov. Jedna skupina je vyvraždená, vrátane všetkých tých drobcov. Nasleduje potom tá druhá. Udrie niekto sem? Trpaslíci zničia jednu školu, prídu aj druhú? Alebo to neboli trpaslíci? Ešte som v Klarkastryii žiadneho nevidel. Ak nie oni, tak kto? A prečo? Tie tváre okolo mňa... deti spokojne dojedajú, dve dievčatá vyskakujú, aby sa niečo dozvedeli a dokonca sa im darí zobrať papier. Nič z neho nemajú, nevedia čítať.

„Určite sa píše, že zajtlajšie hly nebudú!“

„Ale budú, nemôžu ich zlušiť.“

„Ale nebudú!“

„Budú!“

„Nebudú!“

„Budú!“

Takto to ide do nekonečna. Všetci dospelí sú ticho. Dokonca aj ten zdravoťák, od ktorého stále očakávam tú jeho divnú hlášku, je smutný, zamyslený a minimálne trochu aj naštvaný. Čo sa povie deťom? Pravda? Klamstvo? Prečo nikto nekoná? Malí bojovníci sa pohádajú a možno aj pobijú bez toho, aby vedeli, kde je pravda. Spomínajú sa akési hry. Nech je to čokoľvek, športový deň alebo donesú na koňoch PlayStation... nemá to veľký význam, v porovnaní s tým, čo sa skutočne udeje.

„Mali by sme sa stretnúť s vojenským velením Nitrillonu.“

„To nie je len tak. Na to treba ohlásenie dopredu.“

„Tak ma ohláste dopredu a poďte so mnou!“

Páči sa mi, že sa im páči môj prístup. Niečo je zle, tak to poďme napraviť. Pustíme sa do toho. Vojenský prístup. Žiadne politicko diplomatické kecy, ale akcia. Správa je závažná a celá budúcnosť tohto sveta môže byť ovplyvnená niekoľkými malými rozhodnutiami.

„Ten papier. Kto ho posiela?“

„Priamo najvyššie velenie,“ odpovedá mi tentokrát lektor šermu. Myslím, že si uvedomuje, ako veľmi môžem pomôcť práve ja.

„Ako je to ďaleko?“

„Druhé poschodie.“

Najvyššie velenie je na druhom poschodí. Stačí ísť dole. Nič ťažké. Určite je cesta dole schodmi príjemnejšia, ale aj tak, je to veľa schodov. Netreba koberčekové pauzy a to jedlo s pitím mi dodalo síl. Z mne neznámeho dôvodu však nikto nejde so mnou. Žiadne prípravy na cestu... z kopca. Mám ísť sám? Čo je to za blbosť? Nikoho tu nepoznám. A čo by som tam robil úplne sám? Zaklopem, poviem kto som a nepustia ma ďalej. Možno sa mýlim, ale...

„Kto z vás ide so mnou?“

Ticho. Nemám rád, keď každý má čo povedať, ale je ticho. Mlčí. Dôležité veci si nechá pre seba, Čo som komu urobil? Možno by to chcelo trochu inú taktiku.

„Ty, poď so mnou!“

Ale no tak... žiadne odozvy. Ani áno, ani nie. Pokrútenie obočia, facka, vyhrážanie sa zbraňou... vôbec nič. Prečo sú ticho? Čo má toto znamenať? Toto musí byť nejaká hra. Chcú ma odhadnúť, čo urobím. Alebo ešte lepšie, nejaký predok sa zachoval správne a očakávajú, že urobím to isté. A urobím! Bez ďalších slov smerujem dole schodmi. Rátam poschodia, kým sa to dá, a zostupujem. Prázdne, ďalšie prázdne a niekoľko ďalších, úplne rovnakých. Potom rôzne obchody, ponuky služieb a vlastne všetko, čo by ma mohlo napadnúť. Stretávam ľudí a pýtam sa na poschodie. Všetci vedia. Inak by sa postrácali tiež.

Konečne, druhé poschodie. To je ale rozsiahle. Čím nižšie, tým väčšie. Nečudujem sa. Babylonská veža, pyramídy a všetko je postavené tak, aby bolo najmenšie navrchu. Jednoduchá stabilita. Len budova Slovenského rozhlasu to kazí. Kde je ale vojenské velenie? Kto tam asi bude chodiť? Pravdepodobne nie celá Klarkastrya či celý Nitrillon. Môže to byť malé. Dobre skryté pred zvedavými očami. Som na druhom poschodí, ale ako ďaleko som od cieľa, to naozaj neviem. Tí hore by to vedeli. Prečo nešli? Fakt je to hlúpa hra? Mám dve možnosti. Nájsť druhý koniec toho výťahu či ako nazvať tú improvizovanú poštu, alebo sa stačí spýtať niekoho, kto to tu dobre pozná. Oľa. Viem, že je Oa, ale to je tak neskutočne hlúpe na skloňovanie...

Teraz by to chcelo žolíka 50:50. Akým spôsobom nájsť tajnú miestnosť? Kadiaľ presne viedla tá studňa či čo to bolo, to je ťažko určiť. Logicky by sa to nemalo križovať, mala by to byť jednoduchá diera, ale či tu funguje fyzika na plné obrátky a nie je tu nejaký extrém, to netuším. Skočím za tou knihovníčkou a niečo sa už dozviem. Zostupujem do knižnice a cítim tú vôňu kníh, prehlušenú len vôňou prachu.

„Oa? Oa, si tu?“ Neponáhľam sa. K životu nutnú knižku mám pri sebe. Nenaháňa ma smrť. Aj preto prichádzam k jej miestu len tak obyčajne, nenásilne. Volám na ňu, ale nikto sa neozýva. Musí byť niekde preč. Zas jednoduché riešenie, nechám jej odkaz.

Kde by ale mohla byť? Alebo len spí? Nevyzerala ako veľmi športový typ. Určite niekde nebehá maratón. Bude blízko. Volám na ňu menom, hlasno a ešte hlasnejšie. Zbytočne. Vychádzam z veže a večerné slnko ma tak trochu prekvapuje. Nevedel som, že som bol vo veži tak dlho. Pri vstupe do veže je teraz posteľ, na nej človek pozakrývaný dekami a iný človek sa stará o chodidlá toho pacienta. Oa je utopená pod lavínou, deka za dekou, a jej chodidlá masíruje Erika. Ale vyzerá skôr ako Lara. Sakra, ktorá to je? Môžem sa spýtať tú najblbšiu otázku galaxie, že kto je to vlastne predo mnou. Ale radšej na to prídem sám. Krok číslo jeden je povedať niečo neutrálne. Spýtať sa. Naviazať konverzáciu na nejakú ľudskú tému.

„Ako sa má?“

„Dobre, ale zhoršuje sa to. Aká bola cesta? A nevidel si teraz Eriku?“

„Lara, som tak rád, že ťa vidím. Počul som o pevnosti. Si... v poriadku?“

V poriadku... prečo mám pocit, že som ju s tým zamotal. Vyzerá byť nešťastná. Prezerám jej krásnu postavu a na jej veselých líčkach sa objavuje slza. Skutočná, žiadne grafické efekty.

„Som v poriadku.“

„A?“

„Čo a? Chceš počuť, aké bolo všetko hroznô? Koľkí zbytočne pomreli? Mám ti hovoriť o popravách, masových hroboch a vojnách, kde nejde o boj, ale o rýchle zabitie na polceste?“

„Prepáč, ja... len som chcel vedieť, či si v poriadku. Ja... záleží mi na tebe.“

Slza na jej líci sa pomaly spúšťa, ako nesmelý lyžiar na miernom kopčeku. Dnes som už videl ozbrojené deti s mečmi, ale že uvidím také zdesenie, to som nečakal. Neviem o Lare až tak veľa. Zdá sa mi byť fajn, milé žieňa. Zdravé, ale zdesené. Tiež by som bol na jej mieste. Celá jej chalúpka môže byť ohniskom. Spomínam si, ako si nechtiac udrela hlavu o pec. Trochu zabolí, niečo treba vysvetľovať a je problém. A teraz? Masaker, zem pokrytá mŕtvolami a malé nedorozumenia v láske sú tak veľmi nepodstatné.

Prečo je tu? Živá... ako to, že je živá? Nechytili ju? Alebo ju chytili, ale pustili? Čo by k tomu viedlo? Je mi to hlúpe, pýtať sa. Ale spýtam sa, keď mlčí. Počujem len Oľu, ako narieka a vykrikuje od bolesti a Laru, ako plače a bojí sa. Na smrť vystrašená.

„Ako sa ti podarilo ujsť?“

„Dostali sme včasné varovanie. Od anjela. Trpaslíkov bolo tak veľa a len niekoľko sa dostalo cez hranicu. Krásnô gesto, ale neskoro.“

„Anjel? Ten, čo myslím? Prečo by varoval? Však je to ten najväčší...“

„Nie vždy. Teraz je dobrý. Nezabili ho.“

„Ako môžu anjela zabiť?“

„Je už taký. Niekedy je silný a zlý, ale inokedy je dobrý a vtedy nemá žiadnu moc.“

Svitá mi v hlave. Preto neprišiel po knihu. Dostal tie schizofrenické stavy. Takže bude úplná potvora, len neviem kedy.

„Dostal som pozvanie. Na najvyššie veliteľstvo. Pôjdeš so mnou? Vieš veľa o útokoch a...“

„Ale čo. Nemôžem. Musím sa...“

„Len choď,“ hovorí jej Oa. Lara sa okamžite zdvíha a ide so mnou.

Zdá sa mi neuveriteľné, aký vysoký rešpekt má jedna sestra pred druhou. Oa nie je ako Erika alebo Lara, je... úplne iná. Veľa toho nenahovorí, ale neviem si predstaviť, aby sa hádala. Možno nie až tak rešpekt, ale súcit. Kým Lara je skutočne krásna žena, Oa... bledá, slabá, ešte aj hýbať hlavou jej robí problémy. Chúďa. Malý pohľad som venoval jej chodidlám. Vyzerajú byť skoro mŕtve, bez života. Sivé, dopráskané a skutočne nechutné. Neviem, akú má chorobu, ale je jednou nohou v hrobe. Niečo však povie a jej prianie sa okamžite napĺňa. Sľub umierajúcemu? To snáď nie.

K predošlému prípadu môžem poznamenať, že sú tri spôsoby, ako sa niekde dostať. Sledovať stopu, spýtať sa niekoho, kto to tu pozná, alebo jednoducho stretnúť Laru. Cíti, že neviem presné GPS súradnice. Vedie ma na miesto určenia. Len tak, žiadne ale a zbytočné naťahovačky. Erika o nej vravela, že nemá žiadny špeciálny talent. Napriek tomu vie, kam ide. Bola tam? Ak je to tajné, musela tam byť. Možno nie je tak úplne obyčajná. Aj keď pre mňa nikdy obyčajná nebola. Navyše sa pekne usmieva.

„Je to presne za týmito dverami.“

„Ďakujem ti. Moment, ty nejdeš ďalej?“

„Asi by ma tu nemali vidieť. Sľúbila som, že nikomu toto miesto nevyzradím.“

„Rozumiem,“ aj keď vlastne nerozumiem. Možno tu pracovala alebo niečo také. Ak by ju tu niekto videl, mohla by mať problém.

„Počkám ťa vonku, budem sa starať o sestru. Priprav sa, že si ťa tam nechajú dlho. Nemusíš sa báť, len musíš byť úprimný.“

Nádych, výdych... je to ako zaklopať prezidentovi. Ktorého som síce nikdy neuznával, ale to je vedľajšie. Klopem a sledujem, ako Lara odchádza. Ľahkým krokom prepletá nožičky a za chvíľočku tu nie je. Dvere otvára muž vo vojenskej uniforme.

„Čo chceš?“

„Posielajú ma z vojenskej školy ako nového špecialistu na vojenskú taktiku.“

„Počkaj!“ Zabuchnuté dvere a akýsi rozhovor za nimi. Niečo také som očakával. Bolo by dobre odveci, keby ma hneď ponúkli čajíkom, dali mi všetky plány a keby okamžite pomenili všetky svoje strategické úmysly na základe mojich názorov. Bola by to šialenosť, ešte aj pre toto miesto.

Otvárajú sa dvere a vidím toho istého muža. Je pripravený pustiť ma ďalej, ale... na čo chce vidieť môj rebrík? Nemám pri sebe žiadny rebrík. To sa teraz nedostanem ďalej? Síce by to bolo asi dosť šialené, nakráčať na tajné miesta bez občianskeho. Sklamaný odchádzam. Rozmýšľam, čo poviem Lare. Vlastne načo nad tým rozmýšľam? Poviem pravdu, že nemám rebrík a tak nemôžem zachrániť krajinu pred úplnou skazou. Nie je to moja krajina a ani jej, ale... Vlastne môžem nahodiť spiatočku a trepať, že žiadny rebrík nepotrebujem. Čo by na to povedali? A pustili by ma dnu? To ťažko. Príde mocný rytier Filip, roztrieska dvere z otočky ako Chuck Norris a zachráni toľko ľudí, že by mu Bruce Willis závidel a prvý krát by sa červenal. Potom príde prebudenie.

„Ty si ale rýchly. To bude rekord!“ Lara na mňa hodí také vysmiate očká, aj keď viem, že je stále smutná.

„Nepustili ma dnu. Nemám rebrík.“

„Ten musíš mať. Veľmi dôležitá vec.“

„Ale ja viem. Kto chce niečo znamenať, musí mať rebrík. Znie to šialene. Neviem, kde by som niečo také kúpil.“

„Kúpil? Ale čo? Tak to ani ja neviem. Ale ak by si chcel zadarmo, tak stačí skočiť do knižnice.“

„Hádam mi nechceš povedať, že je tam nejaká zbierka rebríkov, pripravených na vydanie, Podpis tam a tam a hotovo.“

Lara sa usmieva na mňa a na Oľu. Tá sa začína smiať. Výborne, som na smiech. Bravo. A čo teraz? Niekedy stačí to najjednoduchšie riešenie. Tak jednoduché, že by to hociktoré dieťa vymyslelo v momente.

„Môže mi niektorá z vás zariadiť rebrík?“

„Ale pravdaže. Neutekaj odtiaľto.“

Lara mizne. Veselo hopká preč a ja ostávam pri Oli. Na svetle vyzerá ešte horšie ako po tme. Hnisavé rany, nepríjemné deformácie tela a viditeľná bolesť pri každom pohybe. A to sa skoro nehýbe. Bola niekedy pekná a plná života? Neviem. Vôbec sa to nedá posúdiť. Ľutujem ju. Toľko ľudí si zničí zdravie cigaretami a sprostosťami, len tak z haluze. Z prirodzenej ľudskej jebnutosti. A potom uvidí niečo takéto. Talentované stvorenie, ktoré sa nedokáže postaviť, v ruke udrží možno tak šálku čaju, ak je poloprázdna. A predsa mi len tak zachráni život svojimi vedomosťami. Má dve veľmi pekné sestry a vedľa nich pôsobí ako zombie z béčkových filmov. Neviem, ako to berie ona, ale mňa by to rozhodne štvalo. Keď som vymýšľal svet, tak som vôbec nemyslel na bolesti, choroby a utrpenie, a predsa sa s tým stretávam. Slávnu trojicu si môžem ohmatať, ale opatrne, aby som jej neublížil.

„Oa? Ako dlho sa o teba stará sestra?“

„Od zachránenia.“

„Aj ju si zachránila?“ Teraz rozmýšľam, či Oa zachránila mňa. Pomohla mi ku knihe, ktorá je pre mňa momentálne nepotrebná a všade ju nosím ako nejaký pako. Alebo zachránila Lara Oľu?

Vracia sa Lara. Nesie kus papiera. Slávny rebrík, hotový hurá systém. Nesie so sebou knihu. Čo majú všetci s knihami? Veľmi používaná, poškodená a v pevnej väzbe, ktorá zažila niekoľko opráv. Stíham si všimnúť názov. Základy defenzívnej mágie. Super, obranné kúzla. Neviem, prečo ju nesie a aké má s ňou plány, ale je smutná. Čo smutná, zdesená!

„Tu je rebrík. Dúfam, že ti poslúži.“

„Ďakujem. Určite tam nemôžeš ísť so mnou?“

„Nemôžem. Ale môžeš urobiť niečo ty pre mňa. Povedz mi, čo sa stalo Erike. Všetko.“

„Všetko? Fú... tak teda dobre.“ Pripravujem sa na dlhý príbeh, ale v skutočnosti je veľmi krátky. Nemusím rozmýšľať, kde začať. „Erika išla spolu so mnou do Klarkaystrie. Cestou som zistil, že jej môžem čítať myšlienky. Nepýtaj sa ma ako, neviem to vysvetliť. Anjel si to všimol a vymazal ju. Úplne všetko z nej sa stratilo. Chcel som sa o ňu postarať, byť s ňou, ale musel som utekať po tú hlúpu knižku o nekromancii. Stratil som ju. Posledné čo viem je to, že ju kúpili na trhu démoni a odviedli ju niekde preč.“

Pád. Žiadne zranenie, nič sa jej nestalo, ale napriek tomu je iná. Z veselej kočky je klbko nešťastia, sediace na dlažbe a plačúce o dušu. Celá poklesla. Pôsobí tak zraniteľne. Vždy som ju bral ako plne rovnocennú, ale teraz ju ľutujem. Čo je to, s celou tou famíliou? Erika má vymazanú hlavu a možno je už mŕtva, alebo je nejaká otrokyňa. Oa sa nevie postaviť a je plne odkázaná na iných a Lara... tá je v poriadku. Nič sa s ňou nedeje, aj keď pohľad na ňu hovorí o niečom inom.

„To bude dobré,“ hovorím z pamäti. Niečo také bolo vo filmoch, ale je to hnusné klamstvo.

Nič nie je dobré a chvíľočku ani nebude. Stratila sestru, s ktorou si boli také podobné. Ďalšia sestra môže rýchlo skončiť a možno už skončila. K tomu čo? Jasné, maličkosť. Prídu bad guys zo severu a východu a vypália všetko, čo budú chcieť. Nenápadne sa jej dotýkam. Je iná, ako bola v tej chalúpke. Husia koža, trasie sa od smútku a namiesto tých veselých výrazov je smutné mlčanie. Krásne vlasy sú nehybné a zimou sfarbené líčka do červena strácajú farbu. Bledne. Rapídne. Sakra Filip, rob niečo! Neodpadne, žiadny strach, alebo... možno áno. Sadám si vedľa nej a vôbec jej to nevadí.

Čo jej poviem? Niečo na upokojenie? Neviem čo. Naozaj nemám tušenie. Možno niečo úplne odveci. Vyjde to? Nevyjde to? Nemám veľmi čo stratiť.

„Čo sa nachádza v tej knižke, čo si zobrala so sebou?“

Namiesto odpovede mi ju podáva. Ledva ju drží v ruke. Toto nerobí žiadna choroba, ale smútok. Otváram ju. Pár strán úvodu. Teoretické kecy na tému čáry máry. Ale čo je toto? Vyzerá to ako detská kresba. Tri postavičky v sukienkach si hádžu loptu. Veľmi mladé, ešte malé deti. Okrem postáv a lopty veľké slnko. A moment, tu je ešte niečo. Každá postava je pomenovaná. Oa, Lara, Erika. Na kresbe vyzerajú rovnako. Len v skutočnosti sú iné. Oa je rovnako živá, ako ostatné dve. Šťastné kočky. Odvtedy sa toho muselo veľa zmeniť. Dal som riadnu hlášku, že to bude dobré. Všetko je stále horšie. Krajšie zajtrajšky sa nekonajú, namiesto šťastia prichádza smútok a bezstarostné detstvo strieda dospelosť, alebo inak obdobie plné starostí.

Možno mám práve ja schopnosť zmeniť to. Čo všetko môžem urobiť? Aké kroky by som mohol dať dokopy, aby bolo všetko krásne v poriadku? Nikdy som sa nehral na spasiteľa a neviem, či by som mal začať práve teraz.

„Mal by som ísť, je to dôležité, ale nechcem ťa opustiť. Opustil som Eriku a tak som spôsobil nešťastie.“

„Nemal si ju opustiť.“

„Viem, nemal som. Nájdem ju. Prisahám.“

Filip, ty si ale cvok. Sľúbiť nesplniteľné, to zaberá len na úplných hlupákov a Lara vôbec nie je hlúpa!

„Neprisahaj. Akceptujem, čo sa stalo a všetko, čo sa stane. Chýba mi a bude chýbať tebe.“

„Mne? Ako to teraz myslíš?“

„Ak si skutočne Filip, posol boha obchodu a Silverie, potom by ti mohla Erika pomôcť oveľa viac, ako ja. Plačem nad jej stratou i nad nespravodlivosťou. Ona, nadaná a schopná nielen čarovať, je preč. A ja som ostala.“

„Okamžite prestaň, aj ty si výnimočná a nemôžeš sa stále porovnávať s ňou. Navyše ťa mám radšej ako...“

„Mal by si ísť.“

„Čo? Čože?“ Toto som vôbec neočakával. Posiela ma preč?

„Ty máš pred sebou úlohu. Ja nie. Počkám ťa tu.“

„Nechcem ťa opustiť. Tak, ako Eriku.“

„Ale čo? Len choď. Nič sa mi nestane, Oa ma postráži.“ Znovu sa smeje, hurá!

S rebríkom v ruke utekám na druhé poschodie. Japonci urobili talianskeho inštalatéra Maria, ale do role chlapíka s rebríkom som sa dostal sám. Klopem na dvere a počujem kroky. Niekto ide otvoriť. Ten istý? Ale samozrejme, zase on. Tentokrát mu ukazujem rebrík a ten ma púšťa ďalej.

Zafajčená miestnosť, plná lámp. Jediné okno je zatiahnuté roletou, ktorú niekto prilepil o steny. Zvláštne riešenie. Prítmie a smrad.

„Hej ty, niktoš, povedz čo chceš a vypadni!“ Povzbudivé slová tento chlapík asi neovláda. Kto to je? A čo proti mne má? Nechám tak, neriešim.

„Posielajú ma z vojenskej školy. Mohol by som pomôcť s obranou Nitrillonu.“

„Tak na čo čakáš? Zober si dáku vetvičku a choď povraždiť východniarov.“

„Myslím to vážne. Vyznám sa do taktiky. Ukážte mi všetky novinky a rozostavenie armád a poradím, ako budem vedieť.“

Zatiaľ to ide... ide. Teraz som však udrel na akúsi citlivú strunu. Čo tu vlastne robím? Nemôžem len tak prísť a začať hovoriť o taktike s ľuďmi, ktorí sa tomu venujú celý život. Alebo môžem? Tak moment, arcigeneráli sú povraždení a títo páni nemajú žiadne ultra dokonalé uniformy. Kto tu má najvyššiu hodnosť? A akú? Možno nejaký obyčajný policajt alebo vojačik, ktorý toho ešte veľa nedokázal.

V miestnosti je trinásť ľudí. Viem, mal by som povedať Marvenacov, ale je mi to fuk. Prichádzam k mape, ktorá je uložená na poslednom, starom stole. Možno namiesto obrusu. V mape sú zapichnuté vlajočky a nechýbajú diery, v ktorých boli vlajky predtým. Ementál. Nedozvedám sa nič nové. Na hraniciach severu a západu je veľa červených vlajok, symbolizujúcich sever, a na hraniciach so Silveriou je veľa hnedozelených vlajok, reprezentujúcich juh. Biele vlajky sú... jeden, dva, tri, štyri... piata je na zemi pod stolom.

„Všetky pevnosti v Silverii padli, démoni s trpaslíkmi majú mier a ak dobre chápem, tieto zelenohnedé vlajky sa posúvajú ešte bližšie. Rozumiem to správne?“

„Ešte sme zistili, že časť námornej flotily severanov je pri Sovahane. Neútočia však na Sovahan, len tak tam čakajú.“ Informuje ma akýsi mladík, v ktorého očiach vidím strach. Aj cez to množstvo dymu.

„Teraz sa ukáž, čo dokáže tá tvoja vojenská hlava.“

„Ak sa na nás vrhnú obidvaja, je po nás. Musíme sa spojiť s jedným z nich.“

„Tak to zariaď!“

Prečo mi na skoro všetko odpovedá ten jeden? A musí byť tak protivný? Toto nie je moja krajina, ale mám zariaďovať všetko? A hľadať diplomatické kompromisy tam, kde už žiadna diplomacia nepomôže? Aké diplomatické eso je v rukáve? Asi žiadne. Ktorákoľvek zem, severná či východná, by mohla západ prevalcovať. Zatiaľ to vyzerá tak, že to východná urobí skôr. Ničí pevnosti, obsadzuje všetko v ceste, plieni. A sú len neďaleko odtiaľto. Možno čakajú len na posledné posily pred útokom.

„Kto mi môže niečo povedať o severnej Silverii? Konkrétne toto územie?“ Ukazujem na plochu na východ od Klarkastrye. Zhodou okolností priamo tam, kde som skoro zamrzol. Prvé kroky snehom v šialenom svete, nazvanom Silveria.

„Zamorené trpaslíkmi.“

„Ako zamorené? Boli tam aj pred pár dňami?“

„Len teraz prišli. A bude ich tam ešte oveľa viac.“

„Dá sa to územie dobyť od nich?“

Vyslúžil som si poriadny výsmech. Že dobyť! Pche! Matematika nepustí, nás málo a ich... ruská taktika, nás mnogo.

„Ako by si chcel toto územie dobyť?“ Pýta sa jeden z miestnych vojakov. Niekto rozumný. A možno nie. Taká otázka by ma zmietla zo stola, keby som nebol na ňu pripravený.

„To územie predtým spravoval Nitrillon. Známy terén, pre nich je veľmi vzdialené a problematické zásobovanie, navyše sú ich jednotky pomalé a tak sú veľmi zraniteľné na otvorenom priestranstve.“

„Aj keby ich bolo 10x menej, bolo by to bez šance. A nevyriešili by to problém s démonmi. Keď stratíme všetkých vojakov, severania nás rozdupú.“

„To by rozdupali aj tak. A vie tu niekto, o čo im ide?“

Ale nie, zlý sen. ZLÝ SEN! Ani títo nevedia, čo vlastne ich protivníci chcú? Rovnako ako vo vojenskej škole. Prídu tí zlí a budú robiť zle. To je asi tak všetko. Prečo tu ešte nie sú? Prečo čakajú na hraniciach? Tak moment, mám to! Pozerám sa na to z trochu zlého pohľadu. Je tu mapa a vie sa o rozložení síl. To isté musí byť aj u severanov či na východe. Prečo ani jedna strana nie je na našom území?

Keby som bol severan, zaútočil by som. Zotročím si Nitrillon a pokúsim sa vyhnať trpaslíkov zo severnej Silverie. Následne sa pokúsim dobyť Južnú Silveriu a Kragg. Musel by som rátať s tým, že by sa západ bránil, aj keď len chvíľu. Ešte by som mohol rátať s tým, že by ma trpaslíci zradili počas útoku a napadli by sever. Mohli by uspieť? Možno áno, ale moje jednotky by sa po domácom území rýchlo presunuli a zapojiť ďalších démonov do boja nie je problém. Dokonca by som mohol dohodnúť mier s Nitrillonom a tlačiť na trpaslíkov so severu i západu. Ak by sa podarilo vyhrať, rýchlo by som narobil v Kraggu, zemi trpaslíkov, poriadne problémy. Zvyšok sveta by som mohol podrobiť kedykoľvek. Fíha, toto je fakt dobré. Vlastne je to jednoduché, až detské. Vyhladovať tých druhých, nechať ich slepo útočiť na neutrálneho hráča a prevalcovať ich.

Ak by som bol velil trpaslíkom, určite by som neútočil na západ, ak je sever tak silný. Dohadol by som mier a mohol by som dobyť tak časť Nitrillonu, ako aj južnú Silveriu. Výsledkom by boli dve mocnosti, žiadne veľké víťazstvo. Trpaslíci ale nenávidia západniarov a nikdy sa s nimi nespoja. Aspoň sa mi to zdá nepravdepodobné.

„Asi som práve vylúštil záhadu. Majú na severe dobrých generálov?“

„Tých najlepších.“

„Tak to sme v riti.“

Vysvetľujem všetko, na čo som prišiel. Ako to, že som sa dopracoval jediný k tomu záveru? To vážne mysleli len na to, že idú brániť svoju krajinu? Nenapadol ich väčší obraz udalostí?

Come to the dark side, we have cookies!

Dýcham. Nie je to čerstvý vzduch, práve kvôli mne. Vysedávam si na lavičke v takom mini parku a svet sa zdá takmer ideálny. Oa mi dala vhodné oblečenie, len tak zadarmo. Samozrejme s tým musela pomôcť Lara, ale to je fuk. Konečne niečo normálne. Tričko, vesta, nohavice a ešte aj pohodlné topánky. Jar je teplá, svieža a namiesto vankúša mám pri sebe Laru. Dotýka sa môjho ramena a súhlasí so mnou, že by to chcelo sprchu. Som v čistom, ale zároveň smrdím. Hnusný tabakový priemysel, ešte aj v rozprávkach! Už viem, prečo Snehulienka nefajčila.

Príde princ, chce jej dať pusu, ale v poslednom momente sa s hnusom obráti a ide do inej rozprávky, kdesi za Popoluškou. To by bolo. Smejem sa na tom a Lara sa smeje so mnou. Tiež nepočula o rozprávke, kde by sa vo veľkom fajčilo. Ako by to vlastne začalo? Kde bolo, tam bolo, za siedmymi horami a továrňami na cigarety, žil raz jeden kráľ, ktorý bol závislý od nikotínu. Mal tri dcéry, ale tie nikto nechcel, lebo mali prefajčené pľúca a páchli ako papierne v Ružomberku. Išiel okolo princ, ktorý bol nútený vymeniť koňa za pár škatuliek a len čo ich uvidel, tak si povedal – tieto majú tak krásne žlté zúbky... následne prišla zlá kráľovná, doniesla dva vagóny marihuany a všetci sa smiali a vôbec im nevadilo, že nemali tušenie na čom sa to vlastne smejú.

V tej miestnosti sa fajčilo naozaj intenzívne a veru nemám zdanie, kedy prestanem zapáchať. Tichá časť Klarkastrye, zelené stromy, udržiavané lavičky a pekný deň. A predsa, možno to tu bude už zajtra či pozajtra zničené. Tí, čo to tu budú brániť, pomrú. Skončia pekné dníky a začne otroctvo, zaberanie všetkého pre potrebu frontu a front všade. Nedá sa uniknúť.

„Nad čím rozmýšľaš?“ Pýta sa ma Lara s úplným záujmom. Je milá, možno až príliš.

„Len také maličkosti, ako koniec sveta, masové otroctvo, potoky krvi a tak. Ty?“

„Rozmýšľam nad tebou. Si zo Silverie, tak ako ja, a predsa si rozhodnutý pomáhať inému národu.“

„A mám inú možnosť?“

„Chcú ťa na západe, na juhu i na východe. Ak je proroctvo pravdivé...“

„Ale no tak, choď preč s proroctvami, ja na také veci neverím. Navyše vo fantasy je to tak rafinovane neoriginálne. To, že si ho niekde prečítaš ešte neznamená, že sa naplní. A ak sa šíri ústnym podaním, tak sa časom zmení na nepoznanie.“

„Ale čo? Tak najväčšie múdrosti sveta sú k ničomu?“

„Proroctvá sú tie najväčšie múdrosti?“

„A nie?“ Dostala ma. Smejká sa a ja som to bral vážne. Je ako ja. Konečne niekto skutočne... možno nie normálny, ale rovnako šibnutý. Tá istá vlnová dĺžka.

„Takže veríš tomu proroctvu, alebo nie?“

„Bolo by prvé, čo by sa vyplnilo. Ale aj tak si myslím, že práve ty to dokážeš. Len si to predstav, si z iného sveta, nepatríš tu a tak už fakt, že tu teraz si, môže zmeniť veľa. Bude veselô.“

„Možno to bude presne naopak. Kvôli mne je Erika... prepáč. Čo ak toto je to proroctvo? Možno by niekto použil Eriku proti Silverii, ešte neviem ako. Asi to ani nie je dôležité. Ako by som mohol použiť Eriku proti jej rodnej krajine? Vie čarovať, možno má ešte nejaký špoeciálny talent, neviem aký. Bolo by možné prinútiť ju, aby naučila všetko čo vie nejakých démonov. Poslúchla by? Niekto by mohol použiť teba ako návnadu, Lara. Alebo by ťa mohol niekto zobrať ako rukojemníčku.“

„Niekedy priveľa rozmýšľaš. A si tu kratúčko, nevieš čo všetko dokážeš. Trochu si ver. Urobíš to, pre mňa? Až prídu trpaslíci, ja a Oa odídeme do Silverie. Tam bude bezpečie.“

„Do Silverie? Kde presne?“

„Do južnej. K Sovahanu.“

„Ako tam je?“

„Ty mi povedz, nikdy som tam nebola. Určite sú tam milé detičky.“

„Samozrejme. A Harry Potter na metle roznáša pizzu.“

„Čo je to pizza?“

„Pizza je... taký koláč. Cesto s dobrotami sa upečie a zje.“

„Niečo ako muffin?“

„Tu sú muffiny?“

„Dáš si?“

Tá slečna Silveria poznala Bryndzové halušky. Lara pozná muffiny. Zaujímavé. Už niekto mal muffiny z vlastnej knihy, kde sa náhodou ocitol? To je fakt dobré. Niečo by som si zajedol. Prečo nie muffin? A keby tak urobila Lara nejakú dobrotu? Prípadne by som mohol ja niečo navariť. Moja romanticky nádherná dvojplatnička už videla kadečo. Už to mám, urobím dáke jedlo, ktoré južania zjedia a ostatní sa otrávia. To je... kuchárska genocída. Mám zas nápady. Ako to boli recepty na tie kúzelné nápoje z rozprávok? Kuracia krv, chlpy z mačky, o polnoci vykastrované veveričky a magické talizmany z múkou obaľovaných muchotrávok.

Bolo by pekné, keby sa dalo len tak skočiť na muffin, niekde si zatancovať a baviť sa, ale je tu Oa. Nechať ju tak? To sa mi ani trochu nepáči. Teraz začínam chápať, aké je to mať doma malé deti. Nemôže sa len tak odísť. Všetky plány sú pomenené. Uvažujem tu nad obedom s Larou, vlastne ani nie obedom, to by muselo byť tých muffinov naozaj dosť. Zajtra či pozajtra budeme... čo budeme? Kde budeme?

Lara mi nenápadne hovorila o tom, že by išla preč z Klarkastryie. Nečudujem sa, kto by tu zostával? Iba úplní blázni. Mal by som ísť s ňou. Ak samozrejme nechcem byť úplne sám. Čo bude s muffinom?

„Samozrejme. Kde ich dávajú?“

„Hlavná veža, tretie poschodie. Veľa druhov, príchutí a čohokoľvek, ak máš dosť peňazí.“

„Nemám pri sebe nič, ani neviem, čím sa tu platí.“

„Pozývam vás,“ slabým hláskom hovorí Oa. Pekné od nej.

„A čo za to?“

„Filip, no tak. Dievča ťa pozýva, chce ti urobiť radosť... a ty sa pýtaš, čo za to? Môžeš byť za to k nej milý, čo ty na to?“

„Jeden z nás pôjde a donesie pre ostatných.“

„Oa nemôže muffiny.“ Ani také úplne maličké.

„Tak tomu hovorím smutný život. Ale nenecháme ju tu samu. Počkať, čo bude s Oľou? Ak prídu trpaslíci a začne sa vojna a všetko čo s ňou prichádza... v tomto stave nemôže ďaleko utiecť alebo schovať sa. Lara, kde sa tu dá schovať?“

„V Silverii.“

„Ísť na východ, lebo prídu bad guys z východu? Je to rozumné?“

„Ty si vojenský taktik, povedz mi, kam by si išiel?“

„Na sever nemôžem, tam by ma tí diablici nechceli. Ďalej na západ by to bolo možné, ale musel by som rátať s tým, že sa aj tam dostanú nepriatelia. Môžem na juh a na východ, ale len preto, že ma berú za niekoho zo Silverie. Všetci Marvenaci však majú problém.“

„Ale ty nie si jeden z nich. Nikdy si nebol a ja tiež nie. Ani Oľa, ani Erika, ani ja. Čo tie muffiny?“

Na východnej bráne sa niekto stavia k trúbe a trúbi z celých pľúc. Nemusím byť Einstein, aby som vedel, čo to znamená. Poplach, spôsobený jedinou vecou. Front sa pohol. Treba sa postaviť čelom proti útočíkom, alebo utekať.

Na rozsiahle námestie Klarkastryie, v ktorého prostriedku je z mne neznámych dôvodov zlatá socha čivavy, sa ponáhľajú všetci vojaci. Bojovníci v bielom a plnej zbroji, viac zastrašení ako odvážni. Pridobre vedia, že ich je málo. Pozbierajú sa vojenské posádky z Klarkastryie, okolitých dedín, z blízkych i vzdialených miest a z celého Nitrillonu, a aj tak to bude málo. Zrnko piesku. Leonidas a jeho tristo Sparťanov čelili väčšej presile, ale to boli špecifické podmienky. Na jednej strane najlepší bojovníci Európy, na druhej hromada otrokov z najrôznejších krajín, z ktorých niektorí možno ani nevedeli, za koho bojujú. Ale tu? Asi tisícka vojakov, za pár minút možno viac. Proti nim z rozprávania veľmi veľa trpaslíkov, ktorých poháňa večná nenávisť voči západu. Mohla mi Martina povedať, aby som nepísal túto knižku, pretože dôjde k množstvu mŕtvych. Už tu chýba len veselý správca cintorína, ktorý si pre veľký záujem otvorí ďalšie cintoríny. Takých 20 by mohlo na začiatok stačiť.

„Akí sú?“

„Trpaslíci?“

„Samozrejme. Akí sú?“

„Silní, početní a milujú metalovú hudbu.“

„Krpatí fúzatí metláci? To neznie zle. A čo s nami môžu urobiť?“

„S nami? Za trest že sme boli tu budeme musieť týždeň čistiť zemiaky.“

„Nevtipkuj, prosím ťa.“

„Ak by si bol tu v meste ako vojak, mohli by ťa zabiť. Ak chceš žiť, musíš odísť z mesta. Ideálne mimo Nitrillon.“

„Do Silverie, už si spomínala. Nemáš voľný lietajúci koberec s vyhrievanou podlahou?“

„Len obyčajný, základný model.“

„Lara, ty si blázoko, vieš o tom? Prosím ťa vážne, ako by si sa dostala do Silverie?“

„Loďou.“

Lodička? Výborne. Skočiť do prístavu, naskočiť na loď, spolu s ďalšími Silverijčanmi sa vyplaviť preč odtiaľto a nechať všetky tie veľké národy, nech sa pozabíjajú.

„Čo Oa? Loď by ju odviezla, ale ako ju dostaneme do prístavu?“

„Ty si génius, nie ja.“

„Nehovor mi tak. Od génia mám ďaleko. Ako ďaleko je prístav?“

„Deň cesty pešo. Neviem o žiadnom inom spojení a nie je to žiadna rovina.“

„Odnesiem ju.“

Pekne sa na mňa pozerá. Ukazuje aj tie svoje zúbky. Vidím, že jej na sestre naozaj záleží. S Larou by sme Oľu odniesli. Musí ale ležať, takže treba vytvoriť nosidlá alebo posteľ na kolieskach. Pohľad hádžem na Oľu. Je ticho a len tak počúva. Rád by som jej čítal myšlienky, tak ako som mohol čítať Erike. Niečo ju trápi. Bolesti? Tie ju trápia stále. Niečo iné, súvisiace  s nami. Praje si, aby sme boli spolu šťastní... ja a Lara. Ale ona tomu bráni. Bez nej nemôžeme ujsť. Viem, že v Babylone dávali chorých na ulicu, aby mohli cestovatelia z rôznych krajín povedať svoj názor na stav konkrétneho človeka. Oa je na ulici, ale jediný, kto je pri nej, je Lara. A samozrejme ja. Dúfam, že nevyvedie nejakú hlúposť.

Čo by mohla urobiť? Zabiť sa? To by samozrejme urýchlilo cestu, ale je to dobré fuj. Zachránila mňa a určite ďalších. Keby sa tak dala nejako vyliečiť. Na to by určite prišla sama. Čo ak by prišli trpaslíci a uvideli by ju takto? Možno by jej neublížili, ale práve naopak, mohli by jej pomôcť.

„Niečo ma napadlo. Trpaslíci by nezabili Silverijských ošetrovateľov bez zbraní a navyše v uniformách v Klarkastryii, alebo áno?“

„Nemali by zabiť nikoho zo Silverie, ak ich nezradí. Nie som si ale istá s tým mestom. V Silverii by nám nemali ublížiť. Mohli by sme byť väzni.“

„Lara, to ty si génius! Výborne, necháme sa zavrieť do väzenia. Ak nás tam nájdu, tak povieme, že sme pomáhali trpaslíkom. A ja som vlastne pomáhal. Bol som so Silveriou zo Silverie a zároveň z Kraggu. Zastupoval som ju na súde. A povedzme, že ty si mi pomáhala.“

„Malá lož pre veľkú vec?“

Prison Break! Už len to tu chýbalo. A ako sa dostať do väzenia? Urobiť nejakú sprostosť, alebo tam pekne prísť, zaklopať, poprosiť o zamknutie a na otázky, ktoré určite prídu, sa pekne usmiať? Už som bol vo väzení, dokonca aj s kočkou som už bol vo väzení, ale dobrovoľne ešte nie. Som zvedavý, kde sa dá dohodnúť väzenská strava. Opečiatkujem si nejaké mäsko a k tomu baklažánovú oblohu. Zase trepem. Opakovaný problém, ako sa dostať k väzeniu? Rád by som išiel s Larou, ale Oľa bude sama? Chvíľu by mohla vydržať.

„Poďme sa tam pozrieť. Oa, neutečieš nám?“

„Ale čo, utečie nám a budeme ju musieť hľadať!“ Lara pokračuje s mojimi fórikmi. Super! Už len keby všetko vyšlo tak, ako má.

Vojaci skúšajú zbrane, starajú sa o odvoz potravín a vyzerá to tak, že dostali pokyn brániť mesto. Obsadzujú hradby a brána dostáva stavebné úpravy. Hotový úľ plný včeličiek. Deti sa hrajú s paličkami na Rambov, a to sú ešte obyčajné, nie tie trénované, pochodujúce vo formácii. Som zvedavý, čo bude s tými detičkami z vojenskej školy. Aj tie pôjdu na barikády? Vrhnú sa na trpaslíkov a tí ich premenia na fašírky. Čo chvíľa vyskáču zo štyridsiateho šiesteho poschodia a pôjdu rovno pod fialky. Môžem aj tie nejako zachrániť?

„Vieš, čo ma trápi?“

„To, že ťa možno zabijú trpaslíci?“

„Aj to, samozrejme, Ale napadlo ma aj niečo iné. Tu v klarkastryii je vojenská škola s detvákmi, z ktorých budú na jednu krátku chvíľu bojovníci a hneď potom strúhanka.“

„Chceš ich zachrániť, ale to asi nepôjde. Sever nenávidí juh, východ nenávidí západ. Len čo sa stretnú armády východu a západu, skončí to krvou. Bez ohľadu na vek.“

„Nechcel by som detstvo, v ktorom môžem kedykoľvek padnúť v boji.“

„A čo detstvo, v ktorom máš práve ty šancu ochrániť svojich blízkych?“

„Mám ti tú šancu vypočítať? Zoberiem pár čísel, počty vojakov a silu jednotlivca na tej i druhej strane. Porovnám silu pár detí a početnej armády a k čomu sa asi dopracujem?“

„Filip, nič nepočítaj a zabudni na nich.“

Vážne mi povedala, aby som na nich zabudol? To je čo za ženskú? Neviem, čo to do nej vošlo. Na sestre jej veľmi záleží, Eriku veľmi nespomína a deti sú jej ukradnuté. Alebo nie? Priveľmi uvažujem?

„Ako si to myslela? S tými deťmi?“

„Je to ich prianie a zároveň povinnosť. Sľúbili plné odhodlanie.“

„Ale nejdú do boja, idú na smrť.“ Hnevám sa na osud, celú debilnú politiku a možno aj na Laru.

„Každý vojak v každom veku ide za víťazstvom, ale niekedy je namiesto víťazstva porážka. Snaha vyhrať sa niekedy naplní a inokedy nie. Sú len deti a predsa sú len zbraň vyššej moci. Navyše si myslím, že dokážu viac, ako si myslíš.“

„Ty ich necháš zomrieť?“

„Marvenaci veria v alternatívy. Daj rozumnú alternatívu, ktorá bude lepšia ako súčasný stav.“

„Dostať ich do bezpečia.“

„Takže ich prinútiť utekať a prehrať bez boja?“ Lara má pravdu. Utekať a utekať, to nie je život pre dieťa. To nie je život pre nikoho.

„Máš v tomto pravdu a žiaľ, vôbec nič ma nenapadá. Zomrieť alebo utekať. Zlé možnosti a nemôžem medzi nimi vyberať za niekoho iného.“

Prichádzame k väzeniu. Je opustené, úplne prázdne. Väzni, dozorci, ľudia do počtu, nikto. Môžeme vstúpiť do cely a zobrať si kľúče so sebou a schovať ich v cele. Môj nápad a som naň hrdý! Vybrala sa cela, ktorá je bezbariérová. Kto to kedy videl, bezbariérové cely? A celú väznicu? Kombinácia čiastočne rozprávkového prostredia a moderného sveta. Môže to by tak krásne, dostať sa do cely aj na vozíčku.

Pekná cela, aj mreže sú udržiavané a žiadne tie divné sprostosti z lacných hororov. Nikde nie sú kosti, potkany či počmárané steny, imitujúce kalendár. Všade je čisto, prach len veľmi ojedinele a ak by som aj mal robiť nejaké estetické zmeny, vymenil by som kachličky. Tieto svetlomodré sa tu nehodia.

Kuriozity sú tu na dennom poriadku, ale presúvať posteľ do väzenia? Neviem, či je to tak celkom posteľ, skôr matrace s obliečkou a na nich Oa, 1ks. Staviam z toho nosítka. Žiadna veľká konštrukcia, vlastne len pridané rúčky a spevnený podvozok. Ešte som nikdy nerobil s nosidlami a záchranár by zo mňa nebol, ale napriek tomu práve zachraňujem život. Predpokladám. Je to vôbec dobrý nápad? Prišiel len tak, z ničoho nič. Niekedy je prvá myšlienka najlepšia, ale začínam pochybovať. Napriek tomu, že je to od Lary. Čo ale viem o trpaslíkoch? Pár teoretických kecov a prakticky nič. Dôverujem však Lare. Niečo neviem, spýtam sa Lary. Taký môj Google s dobrými mierami.

Chýba mi tlačidlo mute. Tie poplašné trúby znejú stále rovnako. Hotová vuvuzela. Nemôžu to nejako odmlčať? Keby nejaké melódia, Fear of the Dark alebo Pre Elišku, ale toto? Každý, kto počuje, má toho dosť. Hluchí sú... od dnes ich je asi viac. Irónia, čím viac trúbia, tým menej ľudí ich počuje. Zvuk mi ide na nervy, Lare tiež a Oa má kŕče. Podľa Lary prejdú, nie je to prvýkrát. Asi to nemá súvislosť so zvukom, ale ako sa hovorí, ticho niekedy lieči.

Trúbenie neprestáva a do toho zvuky pochodujúcich vojakov a všemožných pracovníkov. Aj dole vo väzení počuť mesto na nohách. Bola by to riadna šialenosť, keby väzenie investovalo do kvalitnej zvukovej izolácie. Počul niekto o rozprávke, kde boli vo väzení zvukové izolácie? Ja ešte nie... a tiež som ešte nepočul o rozprávkovej princeznej, ktorá by si farbila vlasy, mala by botox v perách a na nohách kŕčové žily. Lara by mohla byť princezná. Hlavičku má peknú, aj milá je a určite si nejakého princa na bielom koni, prípadne na bielom bicykli zaslúži.

„Viem, prečo sa staráš o moju sestričku,“ spomína Lara pri presúvaní Oli do väzenskej cely.

„Viem, že vieš.“

„Ale čo? Ty to s dievčatami vieš.“

„Ty to vieš s cudzincami, ktorí sú v tomto svete noví a nevedia prakticky nič.“

„Na cudzinca toho vieš dosť.“

„A vieš, čo viem ešte? Viem, že akosi často hovoríme slovo vieš. Takže vieme obaja dosť.“

Jemne vrážam do zárubne. Som brzda pokroku, cesty nahor! Vlastne nadol, medzi mreže. Irónia kde sa len pozriem. Skladám Oľu a pozerám z malého okienka. Znovu irónia, len čo vidím cez to okienko sochu zlatej čivavy.

„Filip? Vieš, že si jediný, kto so mnou kedy išiel do väzenia?“

„To je krásna romantika. Len si predstav: Ty, ja, pavúčiky a veľa rokov samoty.“

„Ľúbiš ma?“

„Fúúúúú.“

„Ideš ma odfúknuť?“

„Neviem, čo povedať. Nerozmyšľal som nad tým. Nikdy som ešte nebol zaľúbený.“

„Takže neľúbiš. Hanbi sa! Bež do kúta!“

„Čoooo? To myslíš vážne?“

„Niečo myslím vážne.“ Lara sa usmieva a nenápadne približuje svoju hlavu k mojej. O jej perách by som mohol skladať básne. Nezaujíma ma vojny, konflikty a problémy sveta. Len ona.

Nevnímam koniec trúbenia a všetkých tých zvukov, vnímam len ju. Čas letí aj bez lietajúceho koberca a ja zapúšťam korene, pretože ona zapúšťa korene pri mne. Srdce mi tlčie, akoby bolo na jadrové palivo. Taká malá atómová bomba medzi pľúcami, ktoré dýchajú vôňu každého okamihu s ňou. Pred očami zatvorené očné viečka, ale napriek tomu ju vidím a čo nevidím, to nahmatám.

Trasiem sa od lásky, ale toto už nie je len o láske. Trasú sa múry a padajú na mňa kúsky zo stropu. Čo sa sakra deje? Vojna začala? Mal by som sa ísť pozrieť von. Mali by sme. Nechcem už myslieť len za seba. Cez okno vidím armádu západu, ako ustupuje. Zmätený ústup i útek. Aj v tak maličkom okienku vidím jasne strach. Dočerta aj s vojnami. Make love, not war... a som za svetový mier, už len postrieľať všetkých debilov...

Uvedomujem si dôvod toho trasenia. Obliehacie stroje. Trebuchety a kanóny. Už len to tu chýbalo. Pred takými vecami mám rešpekt a ak ma to môže trafiť do ksichtu a zo stoličiek urobiť mikrostoličky, tak tomu nechcem stáť v ceste. Mám strach, že sa táto povala zrúti. Zabije to Laru i Oľu.

„Hej vy!“ Niekto na nás volá. Čo to je? Drsný, hrubý hlas. Otáčam sa a vidím niekoľkých trpaslíkov. Cela je uzavrená a sme v nej. Dúfam, že vidí, že nie sme z Nitrillonu.

„Sme zo Silverie. Zatkli nás, lebo sme pomáhali trpaslíkom!“

Trpaslík zdvíha sekeru a brutálne útočí na zámku. Tri rany a je po nej. Stále neviem, či nám to uverí. Bol by pekný problém, keby neuveril. Ďalšie rany by poriadne zaboleli. Nechcem si ani pomyslieť, čo by urobili rany takou sekerou s deťmi, ktoré nosia drevené mini mečíky.

„Poďte so mnou!“ Rozmýšľam, čo odpovedať, ale Lara reaguje rýchlejšie.

„Radi by sme, ale nemáme kam ísť.“

„Ty, žena, budeš variť a ty sa prihlás do armády. Pohyb!“

Zle nedobre. Ja a vojak? A Lara kuchárka? Určite jej to pôjde lepšie ako mne, ale... toto som fakt nemal v pláne. Čo som si mohol myslieť, že nás odignorujú? Prídu, pozvú na kafíčko a odídu, len tak? Prípadne nás nakŕmia dobrotami? Mám teraz bojovať proti západu? Však sa o mňa starali. Okamžite myslím na dezertovanie. Ak by ma aj zobrali do armády, chcem ísť z nej preč. Alebo keď už, tak slúžiť inde ako v boji. Odstraňovanie prírodných kalamít, to by šlo. Ale vraždiť? Rútiť sa s valaškou a zbierať expy zabíjaním critical hitmi?

Stále myslím na tie detváky... že ich niekto pozabíja. Bol by som to ja? Alebo by mi podrezali hrdlo? Príde dáky ten trp, a už sa všetko obracia. Opačná strana hlúpej barikády. Studená vojna, rozdelený Berlín, Vietnam, Kórea, železná opona a Gorbačov nikde. Toto nie je zem, tu nie sú ekonomické blokády, ale priame vojny. A namiesto dvoch silných strán je jedna silná a postupujúca, druhá polomŕtva, ktorá kope z posledného. Som oslobodený z dobrovoľného uväznenia, ale nechcem za svoju slobodu bojovať. Nie som gladiátor, žoldnier ani masochista. Som Filip, človek, optimista i pesimista zároveň, vzhľadom na to, koľko ľudí ma chce zabiť za veci, ktoré nemôžem ovplyvniť.

„Musíme ísť do Silverie. Nezapájať sa do tohto konfliktu.“

„To mi je jasné, ale ako tam? A čo Oa?“

„Zvládne to. Ty vidíš krehké dievča, vychudnuté a posiate ranami, ja vidím niečo viac.“

„Mágia?“

„Ale čoby, spomienky.“

„Nechcem sa ťa dotknúť, si zlatá, ale spomienky teraz nepomôžu.“

„Ani neuškodia.“

„Anjel by ju mohol preniesť. Keby sa nesprával ako ten najväčší idiot.“

„Určite mohol. Ak chceš, tak ho zavolaj.“

„A ako? Ako by som mohol zavolať anjela? Zakričať Anjel, k nohe?“

„Neviem o spôsobe, inak by som ho zavolala sama. Ak má dobrú náladu.“

Nechcem mať s tým anjelom nič spoločné. Nikdy nepomohol, vždy len ublížil. Úplný cvok a nebezpečný jedinec. Ten a pomôcť? Má moc, ale nemá dobré úmysly. Kde je teraz, ha? Prečo sa neobjaví a neurobí upgrade tohto zlého sna na päťhviezdičkovú nočnú moru?

„Zvládneme to bez neho. Aj tak tu nie je, aj tak by nepomohol a aj tak by to nebolo len tak, bez následkov.“

Lara je ticho. Spomenul som anjela a myslím, že je tu niečo, o čom neviem. Súvislosť, spoločné vlákno. Akási medzipredmetná bublina. Postaviť tak Laru vedľa anjela, príjemnej slečny a nepríjemného kreténa s prepitou pečeňou, obličkami a krídlami... viem, koho z nich by som si vybral na opustený ostrov a koho by som najradšej natlačil do plynovej komory.

Vonku je pokoj. Nič sa nedeje, len pochodujúca armáda kráča naprieč mestom. Idem k okienku. Vidím postupujúce rady trpaslíkov, nikto iný nie je na žive. Tisíce mŕtvych ležia na zemi. Rozbité štíty a horiace mŕtve telá, aj toto je vojna. Krutá, bezohľadná, účinná na znižovanie počtu obyvateľov. Vojenská sila proti úplnej slabosti, mačky proti sólovej myške, ktorá nemá kam utiecť. Vietor sa hrá s tým, čo ostalo zo skúsených i úplne nových vojakov. Ťažký život na cvičisku a na prvom bojisku večný odpočinok. Namiesto muffinov kino, ktoré dáva len realistické horory bez tituliek. Pridať sa na západ, alebo na východ? Vyhnúť sa bojom? Utiecť? Žiť a zomrieť, milovať a nenávidieť, báť sa o Laru a zároveň ju chrániť. A nielen ju.

AKT IV

Tretia strana mince

V reálnom svete, mimo tejto Silverie a podobných zemí, je sedem miliárd ľudí. Bieli, čierni, žltí, červení, akýkoľvek. Akční i úplne tichí, géniovia i namyslení blbečkovia. Každý jeden z nich urobil vo svojom živote chyby. Možno s výnimkami úplných krpcov. Čo by dali za druhú šancu. Niečo zmeniť, upraviť a vyriešiť zložité i jednoduché situácie inak. Čarovný prútik, alebo mať len trochu viac odvahy alebo šťastia. Dozvedieť sa dostatočne skoro niečo dôležité a urobiť správny krok.

Nie všetci z nich si uvedomujú, že niekedy urobili to najlepšie, čo len mohli. A dokonca veľmi často. Všetko dopadlo správne, podľa plánu alebo ešte lepšie ako sa plánovalo. Výnimka? Dostaví sa a ako je známe, potvrdzuje pravidlo. Bežný civilista ráno vstane z postele, naraňajkuje sa, vykoná nejakú hygienu a ide do práce, na nákup či pozerať telenovely kdesi z Turecka či Argentíny. Namiesto toho by sa mohli úplne zblázniť. Vyhrabať u prababičky revolver, postrieľať všetko čo sa hýbe a dostať sa do správ, kde sa z inak nudného človeka stane pre väčšinu totálny hňup a pre niektorých totálnych hňupov hrdina. Alebo je to všetko len iný uhol pohľadu?

Rozmýšľam nad tým počtom obyvateľov, s ktorým sa tak zahrávajú vojny. Ako by niekoho ani nenapadlo, že pomrú tí dobrí aj tí zlí. Zas je to všetko subjektívne. Dobrí všetci, zlí všetci, len si nerozumejú. Pri deťoch je to jednoduché, tie sa pohádajú tak o lopatku na pieskovisku, ale tu? Vyhrážky s skombinujú s dlhoročným tréningom, výrobou zbraní a všetkým, čím vojna je. Jedna strana víťazí a často je napriek víťazstvu úplne v riti, o strane porazených si radšej ani nič nepomyslím.

Páči sa mi prístup trpaslíkov. Nosia so sebou aj špeciálne oblečenie, pre rekrútov. Ktokoľvek chce, môže sa k nim pridať. Obliecť sa ako oni, o hlavu ich prevyšovať a spolu s nimi bojovať za lepšie zajtrajšky, ktoré niekedy končia už dnes, bodnými a sečnými ranami. Žiadne rebríky, len jedno slovo. Ideš do armády? Áno alebo nie? Ak áno, tu máš uniformu, zbraň, jedlo a tamten fúzatý čo sa neumýva je tvoj veliteľ. Ak ho naserieš, tak to prežiješ, ale ak sa znepáčiš tomu so zlatou čiapkou, môžeš si kopať hrob a pozháňať fialky.

Minca. Úplne obyčajná, zablúdená v každej peňaženke. Ako každý vie, má dve strany. Prednú a zadnú. Rôzne pomenovania týchto polovíc, ale aj tak sú stále len dve. Som na jednej, tak tu ostanem. Alebo prejdem na druhú, niekto ma tam dotlačí alebo to vyššia moc tak domotá, že sa ocitnem na druhej strane a ani neviem ako. Prial by som si tretiu stranu. Ani tam, ani tam. Niečo iné, nové a akosi spravodlivé. Vlastnú cestu si budoval Wraith Michael či na Slovensku Fico a kam to dotiahli? Ani jedného nemusím, ale samotná myšlienka je dobrá. Vlastne niečo podobné mal Caesar. Radšej byť prvý niekde v Galii, ako druhý v Ríme. Urobiť si cestičku tam, kde by to niekto nehľadal a v svete dvoch protistrán si vytvoriť stranu tretiu. Aj Hannibal bol taký. Cestu si nájdem, alebo vytvorím. Keby neboli vo vedení Kartága duté hlavy, neučil by som sa na základke o Ríme, ale o Kartágu.

„Celkom ti to pristane!“

Neviem, čo Lare povedať. Myslí to vážne, či si robí srandu? Ako by na mňa mohlo niečo také pasovať? Vyzerá to na mne smiešne. Nie som síce basketbalista, ale od trpaslíkov som o niečo vyšší.

„Vyzerám v tom hrozne.“

„Ale čo? Si hrdý bojovník, ktorý sa ničoho nebojí. Buď na seba pyšný!“

„Bojovník? Však ani neviem proti komu mám bojovať.“

„Proti nepriateľom predsa,“ informuje ma Lara jemne ironickým hlasom.

„Ale kto bude môj nepriateľ?“

„Myslela som, že si vojenský taktik. Tvoj nepriateľ je ten, koho označí tvoj veliteľ za nepriateľa. Nie je to tak?“

„A to mám len tak počúvať rozkazy?“

„Samozrejme. Čo chceš viac?“ Lara mi tu hovorí niečo, čo by mala byť samozrejmosť. Hurá, vojak a rozkazy poslúchnuté na slovo. Úžasná dvojka, tá najlepšia.

„Viac?“

Čo chcieť viac, ako byť jednou malou figúrkou na veľkej šachovnici? Pešiak, ktorého možno obetovať za zlepšenie pozície? Nepozornosťou možno o takého drobca ľahko prísť a šanca, že sa práve ja stanem niečím viac je maličká. Tak schválne, aby som bol dámou, musím prejsť cez celé bojisko, zabíjať, dôkladne spolupracovať s ostatnými... ale odmena je sladká. Len tak ma teraz napadá, ako sa z pešiaka stane dáma? Z muža žena? To ma na poslednom riadku preoperujú?

„Vieš čo? Idem bojovať. Za lepšie zajtrajšky, za dvojnásobné platy, ďalej idem bojovať proti kríze, čínskym výrobkom a proti umelým náhradám v mäsových výrobkoch. Zabudol som niečo? Aha, samozrejme, pôjdem proti každému, koho môj veliteľ nebude mať v láske. Bude na to stačiť mečík či sekerka? Nemáš pri sebe voľný plameňomet? Teoreticky by som mohol na niekoho hodiť atómovku. Alebo dve, nech jednej nie je smutno.“

„Ty to zvládneš, verím ti.“ Som rád, že sa na týchto žartíkoch smeje. Fakt som nečakal, že narazím na niekoho ako je ona. Nechcem ju stratiť a nechcem si predstaviť ani to, že sa život skončí. Príde ich viac, zaútočia a tí, čo nepomrú hneď, budú svojou krvou značkovať teritórium až do skonania.

Zaraďovanie do oddielov. Žiadna sláva, ale zároveň šok. Ten pohľad. Vojaci, kde sa len pozriem. Žiadne stovky, až tisíce. Milióny. Možno. Nemám to ako spočítať, ale je ich naozaj... veľa na N-tú. Z nejakého dôvodu mám stáť na múre Klarkastrye a môžem si vychutnať ten pohľad. Najlepší foťák sveta by nedokázal presne vykresliť každú hlavu. Tlačenica ako na koncerte Iron Maiden, všade vojaci a aj keď nízki, rozhodne silní. Možno je toto cieľom. Zastrašenie. Niečo podobné robili Inkovia. Diplomacia, ďalšia diplomacia a ďalšia, tentokrát s prehliadkou armády, ktorá naháňa strach a ešte aj premnožené kobylky by sa asi radšej schovali a od strachu by im škrípali krídielka.

Vojak za vojakom, celé oddiely a každý z nich slepo nenávidí svoj protipól. Čo môžu ľudia zo západu robiť proti takej sile? Pripomína mi to Starcraft. Poslať milión zerglingov a neriešiť, čo stojí na druhej strane. Všetko prečíslia, obkľúčia a zúbkami premenia na popol. To mi síce nedáva až tak celkom logiku, ale rozhodne mi dáva logiku pridať sa na stranu silnejších. Je to úplne správne, to najlepšie a najsprávnejšie? Popravde si myslím, že áno. Alternatíva je smrť alebo skrývanie sa a čakanie na smrť.

Len kuchársky personál je väčší ako celé mesto. V šesťdesiatom ôsmom chodili ruské tanky, aby nás oslobodili, ale teraz ide oslobodzovať brutálna armáda trpaslíkov. Rád by som vedel pred kým alebo pred čím. A načo sa vlastne hrať na osloboditeľov? Pekná zem, oni ju chcú a tak ju zaberú. Žiadna romantika, žiadne veľké proro... tak moment, niečo mi tu nesedí. Proroctvo. Ja dosiahnem, aby bola Silveria, úplne nepodstatná krajinka, tá najsilnejšia. Táto armáda trpaslíkov ma bude poslúchať na slovo, alebo skape. A armáda severu tiež.

Neviem si ich predstaviť a ani neviem, či chcem. Kam oko dovidí, samí démoni. Hromada pekelníkov rohatých, vysokých, svalnatých a zas naplnených nenávisťou, zhodou okolností proti mne. Potom sa dve armády stretnú, boj bude trvať týždeň a jedna strana zvíťazí. Ktorá? Ťažko povedať, pretože nepoznám sily obidvoch strán. Armády Silverie a Nitrillonu sú však proti tomu zrniečko piesku. Na koho staviť? Čo démon, to vojak. Vraždiaca mašina. Odpísať trpaslíkov ale tiež nechcem. Národ silný, odolný a vždy schopný prekvapiť. Radšej by som mal za kolegov trpaslíkov ako démonov. Pozná niekto nejakého dobrého démona? Spravodlivého a milého čertíka, ktorý má všetkých rád, živí sa ovsenými vločkami a deťom spieva pesničky na školských výletoch? Ani ja nie. Bolo by to tak šibnuté, že by to kravinometer nevydržal a pukol by po prekročení maximálnej hodnoty na stupnici.

„Hej ty! Silverijčan! Tvoje ID je 1739228. Zabudneš – zomrieš.“

„Čo? Ako? Dá sa ešte raz?“

Dostavám na držku. Asi aby som si lepšie zapamätal číslo, ktoré si vôbec nepamätám. Nedával som pozor. 228 na konci, pred tým osmička alebo deviatka. Moje ID? To som nejaký tovar v e-shope? Všetko sa dáva do pohybu. Smer netuším aký, ale pravdepodobne ďalej na západ. Z hradieb sa spolu s ďalšími dostávam do tej obrovskej masy a cítim sa ako nejaký replikátor. Môj oddiel je ten, čo kráča vedľa ďalších. Spolu so mnou je v skupine 64 trpaslíkov. Vlastne len 63. Rád by som videl Laru. Niekde tu je, ale netuším kde. Bolo by krásne, kráčať s ňou. Namiesto toho kráčam s úplne neznámymi a veľa toho nenakecajú. Tsunami sa valí na malý ostrovček.

Ešte jedno prirovnanie ma napadlo. Som ako vojačik v KĽDR počas vojenskej prehliadky. Hrdo pochodujem, oddane dám život za to najväčšie hovädo medzi Marsom a Venušou a keď dám dole uniformu, budem obyčajný kórejčan, len poriadne hladný.

Takto som si svoj svet nepredstavoval. Silné osobnosti, nie masové presuny ovečiek. Aké sú vlastne rozkazy? Nepočujem žiadne slová, nikto za pochodu nehrá mariáš a nie sú tu žiadne ženy, ktoré trávia veľa času na trhu. Môžem sa len dovtípiť. Dobila sa Klarkastrya, teraz sa dobije ďalšie a ďalšie mesto a tu plány končia. Skúšam nadviazať rozhovor, ale narážam len na jednoslovné odpovede, ktoré mi nedávajú vôbec nič. Myslím, že sa poriadne čudujú, že chcem stále niečo vravieť. Cestujem s rybami? Asi nie. Tie aspoň otvárajú hubu.

Minca. Stále myslím na akúsi mincu s dvomi stranami. Jedna strana je západ, druhá východ a ja som prekonvertoval, prešiel či zutekal na tú druhú. Kde je tretia, há? Utiecť, nepozorovane sa vytratiť. Všimli by si ma? Alebo dostať časť armády na moju stranu? Keby polovica začala z ničoho nič poslúchať mňa, to by som sa mal. Bola by to veľká vec. Tu sú ale len trpaslíci. Počkať! Jasné, to je ono! Tu nie sú len trpaslíci, sú tu aj ľudia zo Silverie! Keby sa urobil oddiel Silverijčanov, bol by som medzi svojimi. A možno aj je.

„Kde je oddiel zo Silverie?“

„Tam!“ Trpaslík ukazuje niekde napravo.

„Tam?“

„Nevidíš?“

Neviem, či počul o hľadaní ihly v kope sena, ale toto je hľadanie kúska ihly v brutálne prerastenej maštali. Samozrejme, že nevidím. On vidí? Má niečo s očami? Alebo mám niečo s očami ja? Tým smerom... myslel dva metre? Alebo bude za trinásťtisíc trpaslíkmi jeden Silverijčan? Armáda pochoduje a neviem, ako dlho. Som pri okraji, tak mám trochu prehľad. Na jednej strane obrovské vojenské zoskupenie, na druhej jarná krajina posiata kvetmi. Som zvedavý, ako vyzerá lúka po prechode tejto armády. Pravdepodobne dostanú všetky rastlinky i zem samotná poriadne zabrať.

Aspoň mám čas, môžem rozmýšľať. Čo som mohol aj predtým, ale to je vlastne fuk. Čo má v hlave veliteľ trpaslíkov? Aké má plány? Zatiaľ to vyzerá tak, že bol plán zabrať čo najväčšiu časť severnej Silverie. To sa podarilo. Následne prišiel mier so severom a tak sa ide na západ, pričom je znovu plán ovládnuť polku krajiny. Trpaslíci by tak mali Kragg, polovicu Silverie, polovicu Nitrillonu a ak by bol dobrý vyjednávač, tak aj juh Silverie, ako spojenca. Proti tomu by bol Herbeleth, teda sever plný démonov, a druhá polovica západu. Pomer 2,5:1,5, to znie priaznivo. Až na to, že by si pravdepodobne všetky tie časti novej ríše trpaslíkov vôbec nerozumeli a tak ako sa narýchlo pospájali, tak by sa celý útvar aj rozbil.

Rád by som poznal toho veliteľa. Povedať svoj názor, možno zachrániť celý národ. Ani západ, ani východ nie je môj národ. Zbytočný konflikt. Mali by sa mať všetci radi, obchodovať, učiť sa navzájom a spoločne sa zjednotiť. Možno na štýl Európskej únie. Mohlo by to byť veľmi dobré. Ale... tam asi nikto nevidí. Je to ako šachová partia, kde chce každý urobiť ten najlepší ťah, ktorý demonštruje silu. Že z toho bude za tri ťahy úplná tragédia, to nikoho nezaujíma. Poďme teda začať dámou, aby sme ukázali, že máme silnú figúru. Nevadí, že nič neurobí a bude musieť stále utekať, ak ju nemá zobrať strelec či jazdec, ale je to dáma.

Prechádzajú hodiny a ja si driemem cestou. Nikdy v živote som nemal rád dlhé prechádzky, ale toto je naozaj šialené. Predo mnou sa začína niečo načrtávať. Ďalšie mesto? Alebo pevnosť? Nenápadne sa pýtam, ale všetci vojaci okolo to tu nepoznajú. Ani nemusia. Povie sa smer a všetci idú tadiaľ. Vlastne aj ja sledujem tých, čo idú predo mnou. Chýba mi posteľ, hudba, čokoľvek. Všetky tie každodenné starosti z reality. Som tu sám a zároveň nie som. Už to niečo znamená, keď som obkľúčený a predsa sám. Čo by mohlo byť to pred nami? Hračkárstvo to nebude. Vidím nejakú vežu. Kostolná zvonica? Možno. Skôr však tipujem na časť hradu. Bude to trvať ešte aspoň dve hodiny, kým sa tam dostaneme. Aká dlhá je táto kolóna? Naľavo ich veľa nie je, ale napravo áno. Vpredu veľa, vzadu... fú, poriadne namnožená army. Moja pozícia je kdesi vpredu vľavo a to ešte neviem, aké prieskumné oddiely sú pred nami a zásobovacie za nami. Nechcem rozmýšľať, koľko musela trvať príprava armády. Tvorba zbraní a výzbroja, tréning, neustále zásobovanie potravinami, vypestovanie disciplíny, školenie veliteľov, otužovanie všetkých zaradom a to ešte nepočítam čas venovaný pochodovaniu, verbovaniu zo vzdialených oblastí, rozviedku a tak ďalej.

Pristávacie manévre? Možno. Pomalý pochod k niečomu, čo stále viac pripomína jazero. Jazero s pevnosťou. Vidím kúsky toho opevnenia a ak by to niekto bránil, proti takejto presile by to nemalo cenu. A čo jazero? Keby sa v ňom chcel každý vykúpať, posledný by sa kúpal v naozaj špinavej vode. Alebo len neviem odhadnúť celkový objem jazera. Môže byť obrovské a hlboké, to odtiaľto neviem. Prezerám vojakov v blízkosti, ich výstroj. Niektorí majú meče, iní sekery či kladivá. Občas zbrane, ktorých mená neviem. Nepoznám ich, ale rozhodne by som si neprial, aby niečo z toho spomalilo až na mojej hlave. Jednotné uniformy sú podľa mňa úzke, ťažkopádne a vpredu špeciálne spevnené. Funkcia je jasná, obrana. Trpaslíci sú odolný národ, tých len tak niečo nezrazí na kolená. Dostanú ranu, ale vzchopia sa a bojujú ďalej. Dostanú ďalšiu a ďalšiu a aj tak budú držať obrannú líniu a uštedrovať ranu za ranou. Okrem oblečenia si berú so sebou batohy. Čo v nich je? Môj predpoklad je jedlo, pitie a niečo potrebné na stavbu tábora. Nástroje, plachty, čokoľvek. Nič z toho nemám, len uniformu pomocného bojového oddielu. Žiadne špeciálne spevnenia, čo som aj rád. Je to ľahšie na nosenie a na hrdý erb Kraggu sa môžem vykašľať. Strom. Možno aj trochu podobný na ten z Gondoru, ale je zelený na hnedom pozadí. Ako tak uvažujem, celé tie uniformy by mohli súvisieť s hraničiarmi z Gondoru. Len si neviem predstaviť Faramira ako trpaslíka. Slabá predstavivosť? Gondor je na východe Stredozeme, Kragg je tak isto na východe. Súvislosť? Zažijem tu malý kúsok Pána prsteňov? Nemám prsteň, aspoň niečo. O žiadnom prsteni som tu ešte nepočul. Beriem to len ako náhodu. Dva východy, dva stromy. Možno je o tom strome nejaký príbeh.

„Čo znamená ten strom? Ten na erbe?“

„Každý Silverijčan by to mal vedieť! Ak to nevieš, tak si zradca!“

Zradca? Čo? Sakra, o čo ide? Čo sa deje? Aký zradca?

„Nie každý Silverijčan to vie. Hej! Prestaň!“

Dvíha ma silná ruka do vzduchu. Celý oddiel v mojej tesnej blízkosti zastavuje. Čo sa bude diať? Toto je naozaj zle. Chcú zistiť, či nie som zo západu? Asi by som bol ten najhorší špión či zradca na svete, keby som si nezistil, čo je to tu za strom.

„Nezaslúžiš si našu uniformu,“ hovorí mi trpaslík s nepríjemne chrapľavým hlasom a hádže ma o zem. Chce ma uraziť? Možno ma len nemá rád. Mohol som dopadnúť horšie. Už žiadne otázky. Ani jedna malá, bezvýznamná otázka.

Konečne sa blíži jazero. Pevnosť vyzerá byť opustená. Obrancovia sa pravdepodobne presunuli čo ďalej od útočiacej armády. To by som urobil na ich mieste. Nemali by to najmenšiu šancu ubrániť. Najbližší trpaslíci idú priamo k jazeru a pijú. Neriešia to, že je tá voda stojaca a môže obsahovať najrôznejší sajrajt. Pijú, tlačia do seba vodu a len čo majú dosť, idú stranou. Celá armáda sa hýbe smerom k niekoľkým dúškom vody. Zníži sa hladina? Časom možno. Napíjanie môže trvať naozaj dlho a tí, čo pili ako prvý, budú onedlho znovu smädní. Ozaj, keby som kráčal úplne v strede tej neuveriteľne početnej armády, ako by som sa mohol vysrať? Za pochodu? Tisíce trpov za mnou by asi nebolo nadšených...

Uvedomujem si AOE. Area of effect. Hodiť sem meteorit a zasiahlo by to viac ako dve muchy jednou... ranou? Nemusí byť ani meteorit. Stačí hádzať akékoľvek strely a určite niekoho trafia a zmrzačia. Okolie je rovinaté, žiadne kopce. Nič. Armáda stojí, popíja, oddychuje. Som bez správ. Neviem, čo robia ostatné krajiny tohto kontinentu. Som unavený a sadám si. Raz sa dostanem k tej vode aj ja, a to ma veľmi neláka. Tráva je trochu zvláštna. Tmavá, mazľavá a trochu zapácha. Nie je to žiadna tragédia, predsa len milión či koľko trpaslíkov smrdí horšie, ale... nepáči sa mi. Niečo nie je v poriadku.

Z opevnenia, úplne z hora, letia horiace šípy. Desiatky, nie viac. Dopadajú na trpaslíkov i na zem a okamžite vznikajú požiare. Dočerta! Do riti! Musím vypadnúť! Okamžite vypadnúť! Nohy na plecia znie tak otrepane a hlúpo, ale musím. Najbližšia cesta preč od ostatných. Všetci sú zmätení, ale ja viem, čo musím urobiť. Utekať ako o život, pretože naozaj ide o život. Niekoľko vojakov sa skrylo v pevnosti a na celé tieto polia pridali horľavinu. Akési ropné látky. Padajú ďalšie ohnivé šípy a oheň sa rýchlo šíri. Zomierajú vojaci na základe kompletných popálenín, ale aj ušliapaním. Neuveriteľný horor trhá formáciu na kusy. Útek pomedzi ohne zahatáva ďalší oheň. Najprednejšia časť armády dostáva poriadne zabrať. Nelenia a stavajú sa do útoku na miestnu pevnosť. Obliehanie plné ohňa a krvi sa začína a ja sa ho nechcem zúčastniť.

Utekám. Tak rýchlo, ako len viem. Kašlem na rozkazy a nechcem zomrieť. Ohne požierajú armádu, zatiaľ čo mne je v pätách smrť. Mohol by mi niekto streliť ohnivý šíp do smeru behu, ale nerobia to. Majú lepšie ciele. Obraciam sa. Niektorí trpaslíci utekajú rovnakým smerom ako ja. Chcú mi ublížiť? Vidím im na očiach strach. Nečakanú komplikáciu. Potrebujú dodať odvahu a ochrániť pred ohňom. Čo z toho dokážem? Nič. Veľké nič. Je to tu. Útek od všetkých tých istôt, vlastná cesta, úplne nová a prinášajúca nebezpečenstvá. Vyberám si tretiu stranu mince a medzi smrťou mečom alebo ohňom si vyberám život.

Bohyňa

Žiadne lesy alebo hory, žiadny úkryt. Našťastie pre mňa nie som dostatočne atraktívny cieľ. Inštinktívne zhadzujem uniformu pomocného oddielu trpaslíkov. Ktokoľvek sa o toto postaral, nemá rád tento národ. Pyrrhovo víťazstvo je za mnou. Niektoré ohne pohasli, malá časť armády bola zničená, ale zvyšok ostal. Koľko zahynulo? Percento? Menej?

Dočerta! Prečo som vlastne odišiel? Útok skončil, pevnosť je dobytá, alebo onedlho bude. Načo odchádzať? Vrátiť sa, nevratiť sa... byť súčasťou najlepšej armády sveta, ktorá zatiaľ prešla cez akúkoľvek prekážku? Aspoň predpokladám, že tá najsilnejšia armáda sú práve trpaslíci. Neviem, čo majú démoni, ale bude to niečo strašné.

„Filip? Rada ťa poznávam.“

Kto to? Odkiaľ ide ten hlas?

„Ukáž sa!“

Na malej skalke sa objavuje postava. Žena v bielom, celkom pekná a pokojná. Vstáva, aby ma privítala a v ruke má nadrozmernú kefu na vlasy. Čo vlasy, vlasiská! Končia až pod kolenami. Prichádza bližšie a pohľadom pred seba jej vidím akurát na prsia. Nič moc. Pozriem vyššie. Dáka víla? Avon lady to nebude. Poštárka asi tiež nie. Celá je biela, ako vo vápne vykúpaná. Dobre, to som trochu prehnal, ale aj tak. Mohla by byť trochu viac na slniečku.

„Viem, že si prekvapený mojou prítomnosťou, ale je veľmi dobrý dôvod, prečo som sa zjavila práve tebe.“

„Čo predávaš?“

„Nepredávam, darujem.“

„O žiadne Strážne veže nemám záujem. Zo mňa Jehovista nebude.“

„Potrebujem tvoju pomoc. Vypočuj ma, prosím.“

Pohybom ruky vytvára niečo. Čo to je? Schovať sa? Hodiť po nej... valašku nemám... topánku? Čože? Kreslo? Len tak si na lúke vyčaruje kreslo? To kde sme? Pozriem na oblohu, či nepadajú traktory alebo zubné náhrady. Nič. Navrhuje mi, aby som sa posadil a tak si sadám.

„Kto si?“

„Som bohyňa západu. Pomôžem ti, ale ako isto vieš, moja zem je vo veľkých problémoch. Ak túto zem stratím, prídem o všetku moc. Môžem ťa vrátiť do tvojho sveta. Do toho, ktorý nazývaš realita. Môžem spôsobiť, aby si na všetko zlé zabudol a aby si mal len krásne spomienky. Taktiež ťa môžem urobiť kráľom, ak si to budeš priať. Nie som tu preto, aby som ti škodila a ako bohyňa ti nebudem klamať. Potrebujem pomoc.“

„Ty si bohyňa? Vieš vyčarovať kreslo, čo je... asi trochu ťažšie ako vytiahnuť zajaca z klobúka. Možno si len dáka čarodejnica. Nemáš niečo spoločné s Narniou, však nie?“

„Nemám. Ale ty áno. Ocitáš sa v pozícii, že si v úplne inom svete. Musíš si zvyknúť na iné pravidlá, nikoho nepoznáš a predsa si spoznal niekoho, kto dokáže urobiť veľké veci. Väčšie ako ja.“

„Erika má vymazanú hlavu.“

„Nejde o ňu.“

„Lara?“

„Stretol si mimoriadne talentovaného človeka. Poznáš ju ako Silveria.“

„Tá je mŕtva.“

„Aj ostane mŕtva, kým ju neprivedieš sem, do Nitrillonu.“

„Ty vieš oživovať mŕtvych?“

„Moja sila to dokáže, ale ako sa stráca Nitrillon, tak aj moje schopnosti klesajú.“

Je toto fakt nejaká bohyňa? Štyri časti, štyria bohovia či bohyne. Nakontaktovať všetkých a nech sa skamarátia. To by bolo. Moment, bohyňa? Tu mi niečo nesedí. Alebo to skôr môžem využiť.

„Dokážeš nájsť Eriku? Vieš kde je?“

„Áno, viem. Je stále na mojom území, ale jej život je ohrozený. Trápi ju bolesť, hlad a smäd. Má poškodené rebrá a jedno z nich jej prederavilo pľúca.“

„Dostaň ju sem.“

Možno by som mohol byť trochu milší, ale zatiaľ to funguje. Vedľa mňa je okrem tej bielej už aj Erika. Leží na zemi vo veľmi krkolomnej polohe, akoby ju niekto hodil na hromadu. Vykašliava krv a ukladá si ruku na hruď. Má niečo ako kŕče.

„Môžeš jej pomôcť?“ Len čo to poviem, tá... neviem ešte ako sa volá... ju začína liečiť. Ustávajú kŕče a z jej tela mizne bolesť.

„Urobila som, čo som mohla. Bude žiť a zotaví sa.“

„Čo s jej hlavou?“

„Je prázdna, chýba jej vedomie. Žiadne myšlienky alebo spomienky.“

„Dostaň sem Laru.“

„Ako si praješ.“

Objavuje sa Lara a je viditeľne v šoku. Ešte nikdy sa nepresúvala týmto spôsobom. Vidí Eriku a okamžite klesá k nej. Objíma ju, ako sestra sestru, keď sa dlho nevideli. Tá však neodpovedá, nič nerobí. Niečo ako vyjednávanie s prázdnou ulitou.

Zaujímavá reakcia. Jedna ženská sa pozerá na druhú, Lara na tú bohyňu... čo jej ide hlavou? Vie, kto to je? Samozrejme, že je prekvapená, však naraz vidí sestru i mňa. Že znovu uvidí mňa, to bolo jasné, ale že Eriku? Každopádne je rada, ale i smutná zároveň. Dá sa aj stokrát vypočuť, komu sa čo stalo. Ale vidieť to? Z múdrejšej a úspešnejšej sestry je zelenina, kým tá druhá, bez špeciálnych nadaní, je živá a zdravá, najsilnejšia z troch sestier. Pozícia, na ktorú nikdy nečakala a ani ju nechcela. Teraz si pozorne všíma tú v bielom. Za čo ju považuje?

„Lara, táto... našla Eriku a vyliečila jej zranenia.“

„Ako je to možné? Kto je to?“ Otáča sa priamo k bohyni. „Prepáčte, ale kto ste? Nepoznám vás, ale aj tak ste pre mňa urobili veľkú službu.“

„Urobila som službu pre Filipa, ale aj pre teba. Viem o tebe a o tom, čo dokážeš. Aj ty mi môžeš pomôcť.“

„Ako môžem pomôcť čarodejnici, keď sama čarovať neviem?“

„Nie som len čarodejnica, som bohyňa západu, vetra a vojny.“

Normálne, keď si predstavujem, že niečo hovorí boh, tak je to hrmivý mocný hlas. Zeus chlap ako hora, kresťanský boh ako starší pán na obláčiku, ale toto je niečo iné. Obyčajná žena, len vysoká. Nemá hlas speváčky či televíznej rosničky, ale taký ten obyčajný, ako má žena pri žehlení alebo robení nedeľného obeda zo surovín, ktoré sa nakúpili v pondelok.

Lara okamžite klesá na kolená a svoje ruky si dáva na ramená. Žiadne prekríženie, len tak, trochu krkolomne. Vyzerá to, akoby sa jej dívala na topánky svojou sklonenou hlavičkou. To ma mohlo tiež napadnúť, bohyňa a ja si tu stojím, ešte sa môžem škrabať za uchom alebo na guľkách, no nie? Idem to po nej opakovať? Ale teoreticky by som mohol. Však mi tá bohyňa či čo to je pomohla, tak trochu úcty prežijem. Idem na kolená a snažím sa čo najvernejšie napodobniť Larinu pózu, na čo sa začínajú obidve smiať.

„Čo je? Robím to zle? Však to robím prvý krát. Aj žijem prvý krát, tak buďte trochu tolerantné!“

„Všetko robíš dobre, ale...“

„Ale som menej ohybný? A že neviem byť na kolenách rovno podľa pravítka?“

„Ale čo? Toto je ženský znak úcty. Muži normálne stoja.“

„Lara, to fakt? Potom som si ju uctil skôr ako ty.“

„Nehádam sa s tebou. Ale verím ti. Si dobrý.“

Zas sa smeje... a ja tiež. Myslel som si, že až raz stretnem dákeho boha, budem musieť vyberať múdre slová, také tie presné, úprimné a neviem aké. Namiesto toho sa všetci smejeme.

„Máš... máte nejaké meno? Dúfam, že nie Jadis.“

„Nitrila.“

„Nitrila, Nitrillon... cítim tam súvis. Ty si chcela, aby sa západná časť pomenovala po tebe?“

„Sama som si dala toto meno po Nitrillone, lebo túto zem milujem.“

Keby tieto slová hovoril Vilo v relácii Modré z neba, asi by to vyznelo pekne a dojemne. Ale, vždy je tu ale. Niečo mi na nej nesedí. Pekná, milá, magicky veľmi šikovná a jediné, čo si praje, je pomôcť niekomu. Musí tu byť háčik, ak nie rovno hákové kríže. Ale čo proti nej urobím? A vôbec niekoho pričarovať, to je priveľmi jednoduché. Namiesto dlhého hľadania a cestovania len tak, ani do troch sa nenaráta. Čo má byť toto za príbeh? A čo ostatní?

Erike som dokázal čítať myšlienky, stále neviem ako, ale Lare nie. Napriek tomu viem, na čo myslí. Na mňa. Na mňa a na to, ako sa pozerám na tú novú, vo všetkom lepšiu. Alebo nie? Sakra, hodila by sa mi hodina ženského myslenia. Prečo to v škole nebolo? Alebo rovno v škôlke? Len tak tu prehlásim, že je vo všetkom lepšia. To je voči Lare pekne nefér. Jedna je super milá baba, druhá je len bohyňa. Na dnes filozofovania asi stačilo.

Bežný chlap by si s ktoroukoľvek z nich chcel užiť. Užiť a nechať nastálo, alebo po jednej noci odhodiť a hľadať si ďalší terč. Ako kto. Ak by stáli vedľa seba, tak Laru by si vybral máloktorý. A to aj napriek tomu, že má o niečo väčšie prsia. Kde som sa to dostal, vo vlastnej knihe posudzujem ženské postavy veľkosťou hrudníka. Teraz tu dám nejakú, ktorá má za sebou 37 operácii, je viac z plastu ako z mäsa a kostí a čo to bude? Dáka superžena, ktorá zachráni svet 3x denne? No fuj.

„Cítim, na čo teraz myslíš.“ Približuje sa a dáva mi ruku na rameno. Nechápem gesto, ale nechávam ju, nech pokračuje. „Stretneš bohyňu, dôležitú bytosť s mocou a tak trochu nepochopiteľnú. Máš šťastie, takmer nikto ma nikdy neuvidí. Páčim sa ti, rád by si išiel so mnou niekde preč. Niekam, kde nie sú vojny. Ale oveľa radšej by si ostal pri Lare. Pozeráš na mňa, udržiavaš očný kontakt, ale tvoja myseľ je zameraná na niekoho iného. Znamená to dve veci.“

„Aké?“

„Ľúbiš ju.“

Čo mám robiť? Samozrejme, že pozriem na Laru. Tá sa na mňa usmieva, je šťastná, happy hippo a ten sval, čo hýbe krvou a citmi tancuje do rytmu, ktorý poznajú len zamilovaní.

„Ak si bohyňa západu,“ pridáva sa Lara, „nemôžeš niečo urobiť pre svoju zem?“ Trochu ju striaslo, keď si uvedomila, že je stále v uniforme východu.

„Nemôžem sa zapojiť boja. Poznám kúzla a dokážem narábať s mečom tak, ako nikto iný na svete. To by ale spôsobilo porušenie dohody. Ak by som sa zúčastnila vojny, aj iní bohovia by sa zapojili.“

„Ale čo? Nemala by si ako bohyňa vojny výhodu?“

Počúvam diskusiu dvoch žien. Kam to pôjde? K vojenskej taktike? Musí im byť predsa jasné, že by mohla práve ona zmeniť osud bojov aj bez priameho zapojenia sa. Vytvorenie geniálnych bojových plánov, napísanie reči, ktorá by oslabila protivníkov a posilnila spojencov, či úplne jednoduché zastrašovanie. To sú len ukážky a je ich viac. Ako bohyňa vojny pozná veľmi dobre tréning, bojové myslenie i všetko, čo boj ovplyvňuje. Ktorá armáda víťazí? Väčšinou tá lepšie pripravená. Dobré počty a zbrane, komunikácia, využívanie terénu. Toto všetko vie. Lepšie ako ja, ktorýkoľvek generál či iní bohovia.

„Načo bojovať, keď sa dá obísť aj bez neho?“

„Keby som bola bohyňa ja, tak zariadim mier. Nech sa nikto nebije a nezabíja. Kto to poruší, bude sa musieť spovedať a nestalo by sa, že by nepriateľskí bojovníci prekračovali hranice a plienili mestá.“

„Filip môže byť rád, že má po boku niekoho tak spravodlivého.“

„Ďakujem. To je to najkrajšie, čo som kedy od bohyne počula.“

„Čo sa deje s inými bohmi? Kde sú?“ Nedá mi nespýtať sa. Štyri krajiny, stretne sa jeden boh. Čo ostatní?

Znovu si sadá a kefa, ktorú má stále v ruke, je zrazu priťažká a padá. Brnkol som na citlivú strunu? Nepozná odpoveď? Prihnal som nepríjemné myšlienky? Tejto by som rád čítal myšlienky. Čo urobí? Odíde? Bude smutne hľadieť do blba? Trochu pripomína pouličného kúzelníka, ktorý stále opakuje tie isté triky a už nevie nič nové vymyslieť.

„Prepáčte, ja...“

„Ty nie si skutočná bohyňa? Si len čarodejnica?“

„Som bohyňa západu.“

„Nie, nie si.“

„Filip! Stačilo!“ Lara ma zastavuje. Prečo to robí? Sakra, však som len začal. Pochybujem, či je to dáka bohyňa, ale prečo to prepáčte? Strácam istotu. Hocikto sa môže hrať na boha a nebyť ním. A to, že vie čarovať, až tak veľa neznamená. Aj Erika vie. Vedela.

„Nestačilo. Chce pomoc, tak chcem vedieť pravdu.“

„Nevidíš, že o tom nechce rozprávať?“

„Alebo nemôže, lebo si všetko vymyslela a nachytali sme ju. Obyčajná klamárka.“

Som génius. Laru som nasral, Nitrila, ak je to jej pravé meno, je smutná. Aspoň že Erika nie je pri zmysloch. Keby bola, pozbiera nejaké sklo, pokojne nevratné fľaše, a integruje mi všetky žreby maximálnou silou do hlavy.

„Rada som aspoň trochu pomohla, si nádejou tejto zeme. Všetko, čo som pre teba urobila, pre teba nemusí mať veľký význam ale urobila som to rada. Neviem, či mi pomôžeš a či zároveň pomôžeš sám sebe. Máš na to schopného človeka po svojom boku a moje požehnanie. Prijmi ho, prosím.“

Som génius level 2. Lara sa otočila chrbtom a mračí sa na mňa aj tak a poriadne. Nevidím to, ale počujem. Erika plače, ako malé dieťa, ktoré plače a nikto nevie prečo. A Nitrila? Zmizla. Vybledla, zmenila sa na kúsok hmly a už je preč. Jediné, čo tu nechala, je kefa na vlasy. Kto naozaj je? A urobil som najväčšiu chybu svojho života?

„No tak, neber to tak vážne, je to len ďalšia postava v hlúpej krajine.“

„Ak ťa to zaujíma, v tej hlúpej krajine sú ľudia, čo by dali za teba okamžite život. Aj celé rodiny. Takí, ktorých vôbec nepoznáš, by sa za teba obetovali. Prinášaš nádej. Vraciaš silu bojovať a vzdorovať všetkým prekážkam. Aj ja som sa narodila v tej tvojej hlúpej krajine, pretože sa moji rodičia milovali a v ťažkej dobe zomreli, aby som mohla žiť. Si z iného sveta, kde je všetko správne a tu je všetko nesprávne. Nemusíš ma počúvať a môžeš ma odkopnúť, tak ako ju. Alebo ma najskôr prefackuješ za vlastizradu? Ktoré líce ti mám nastaviť? Alebo vieš čo? Zober túto kefu a udri ma celou silou sem do krku. Presne na toto miesto. Nezomriem ti v náručí, ale neboj sa, moje posledné myšlienky budú patriť tebe. Chceš niečo dodať?“

„Lara, ja... ja...“

„Viem, ako sa volám. Ešte niečo?“

„Neblázni, všetko preháňaš.“

„My, hlupáci z hlúpej krajiny, stále všetko preháňame, lebo naše životy sú nudné a nemajú cenu.“

Odchádza. Len tak, bez slova. Cez plecie berie Eriku a ledva sa s ňou hýbe. Ako ju zastaviť? Ako? Zápasia vo mne dve strany. Udržať ju, alebo ju nechať ísť? Je naštvaná právom. Žiarlivosť? Zrada? Čo z toho? Čo všetko? Nikdy som ju nevidel rozprávať tak veľa a tak... smutne. Rozhodujem sa. Som chlap. Idem za ňou. Krok, druhý a tretí. Chôdza sa zrýchľuje. Skončí chôdza a začne beh. Za ňou, za Larou.

„Stoj!“

Neviditeľný hlas mi káže zastaviť. Lara odchádza a ja stojím. Moja cesta za ňou a za znovuzískaním jej dôvery sa zastavila. Spoznávam hlas. Ako by som mohol aj nespoznať? Nitrila. Bohyňa. Možno. Chcem povedať, nech sa objaví, ale objavuje sa pred vyslovením prvého písmena. Nie je smutná alebo nahnevaná. Ani prísna a ani veselá, žiadne emócie. Pohľad učiteľky, ktorá prišla prečítať niečo z knihy, nie naučiť.

„Ako to je s tebou?“

„Zaujímam ťa viac ako Lara v tejto chvíli?“

„Je smutná i nahnevaná kvôli tebe. Tak chcem počuť pravdu.“

„Nie je nahnevaná kvôli mne. Hnevá sa na teba.“

„Nezdržuj a povedz mi ako to je. Ty a bohovia. Pravdu. Okamžite!“

„Som skutočná bohyňa. Tak, ako je boh na severe a ďalšia bohyňa na východe. Na juhu ale nie je nikto. Silveria je opustená a Filip, ktorému bola sľúbená, stratil záujem. Nikto nevie kde je, ani ja to neviem. Od neho žiadna pomoc nepríde. To je dôvod, prečo som to nechcela povedať.“

„Mám len tvoje slovo, že si bohyňa.“

„Máš len moje slovo. Neklamem ti a ak mám byť úprimná, ani to nedokážem. Nie som ako vy, ľudia. Som pre teba krásna alebo dobrá? Svet je plný krás a ak hľadáš dobro, stačí len otvoriť oči.“

„Čím väčšia lož, tým hlasnejšie ju treba kričať do sveta. Goebbels.“

„Mlčanie namiesto pravdy nie je lož, je to len malá pravda, ktorú nedokážem povedať nahlas.“

„Budem hádať. Ty?“

„Kráľovná Silveria. Nedokázala povedať svojej dcére, že jej otca otrávila.“

„Prečo niečo také urobila?“

„Zo strachu, že môže on otráviť ju.“

„Nerozumiem, ako to celé súvisí s Larou.“

„Otrávil si ju. Tvoje slová boli ako jed. Chcel si ju raniť a tak si ju ranil.“

„Ale nechcel! Mám ju rád!“

„Lara nie je z tvojho sveta. Je z tohto. Zo Silverie. Môžete mať veľa spoločné, ale nie ste ten istý človek. Čo niekoho poteší, druhému môže ublížiť. Svojím spôsobom som jej ublížila aj ja, ale menej, ako som jej ublížiť mohla. Je v zložitej situácii, nedokáže žiť sama. Vždy bola s Erikou, podporovala ju a milovala. Bola pre ňu všetkým. Éra skončila. Chcela podporovať teba...“

„Ale ja som len povedal, že si nemyslím, že si bohyňa. A ani ťa nespoznala hneď. A vôbec, je z juhu a ty zo západu.“

„O mňa nejde. Ide o ňu. Lara je človek, túži po láske a po uznaní. Chce žiť, nielen prežívať. Ak niekoho odkopneš, ľahko si predstaví, že by si mohol odkopnúť aj ju.“

„Čo môžeš urobiť?“

„Čo môže urobiť ona pre teba?“

„Čokoľvek. Hlavne mi môže vysvetliť, čo to malo všetko znamenať.“

„Poď, niečo ti ukážem.“

Nitrila ma chytá za ruku a ja sa, spolu s ňou, ocitám na úplne inom mieste. Malé vodopády na potoku, obidve strany spevnené starými doskami a pokryté dotrhanou plachtou. Vody potoka jednotvárne tečú a narážajú na meč, len tak zabodnutý v potoku.

„Čo má toto znamenať?“

„Zodvihni ho.“

Dvíham dlhý meč, veľmi ostrý a prekvapivo ľahký. Majstrovské dielo, bez jedinej chybičky. Výborne sedí v ruke a ten, kto ho drží, sa cíti naozaj výborne. Plný sily a veľkých plánov.

„Vidíš mená napísané na ostrí?“

„Aké mená?“

„To malé písmo.“

„O čom hovoríš? Aké malé písmo?“

„Je tak malé, že ho nedokážeš prečítať a ani rozoznať. To sú mená tých, ktorých zachrániš. Otoč ho. Tam je zoznam tých, ktorých zabiješ.“

„Lara? Čo to má znamenať? Ja mečom zabijem Laru?“

„Áno. Ten meč je tvoj. Dedičstvo samotného Filipa, boha Silverie.“

„Nechcem ho.“

„Nechceš zbraň, ktorá je schopná zabiť Laru?“

„Samozrejme, že nie.“

„Tak ho vráť.“

Svet je znovu taký, ako bol predtým. Všetko je rovnaké, žiadny potok a žiadny meč.

„Naozaj zabijem Laru? To je... strašné. Nechcem, aby sa to stalo.“

„Ale stane sa.“

Čo mám robiť? A čo Lara? Mám za ňou ísť, že ju mám rád, ale aj tak ju zabijem? Nerozumiem dôvodom počínania tejto... čo je to? Chce ma pripraviť o rozum? Zobrať meč a odseknúť jej hlavu? Čo by to všetko znamenalo?

„Chcem ešte raz vidieť ten meč.“

Dostáva sa mi do rúk a pozorne ho prezerám. Vidím Larine meno. Určite je viac ako jedna Lara, ale viem, že táto je ona. Pod tým menom nie je nič, len dokonalé ostrie.

„Zabijem len jedného človeka?“

„Nie. Zabiješ všetkých. Okrem tých na druhej strane. Lara je napísaná preto, lebo tvojou rukou zomrie viac ako raz.“

Dávno som nebol tak pomýlený, smutný, nahnevaný a... sám. Nenávidím sám seba, a to som zatiaľ skoro nič neurobil. Nitrila mizne, ale meč ostáva v mojej ruke. Zbytočne na ňu volám, už sa neobjavuje.

Sila jednotlivca

Sám. Hovorí sa, že v jednote je sila. Som jednotne sám a všetci sú jednotne ďaleko. V knihe angličtiny bol článok o Amišoch. Zvláštna to skupina ľudí, žijúca divným životom. Bola tam pekná myšlienka, že aj keď to nie je ideál, nikto nie je smutný a nikto nie je sám. A čo ja? Som sám a smutný. Čo smutný, zdesený. Prechádzam krajinou ničenou vojnou, ktorú som nejako spôsobil a ani neviem ako. Stúpam po zemi, ktorá mení majiteľa a za tie roky by mohla rozprávať o utrpení naozaj veľa. Získavam priateľov a strácam priateľov. Zachraňujem a aj keď zatiaľ nevraždím, budem. Je to pravda? Zabijem Laru? Kto zabije mňa? Stále som nový, naivný a zraniteľný. Komu sa dostanem do cesty? Komu pokazím plány?

Nie je ťažké pozorovať trpaslíkov. Je ich veľa. Všade sa pohybujú hordy bojovníkov. Čo ich zastaví? Však aj jazero vypijú, keby mali na to dosť času. Škoda, že tá bohyňa zmizla. Mám toľko otázok. Ako sa odtiaľto dostať? Čo sa dá urobiť pre Laru a Eriku? Ako zastaviť všetky tie konflikty a dosiahnuť mier? Blahobyt? Sú štyri časti, tak nech si obyvatelia veselo obchodujú, cestujú a spoznávajú svet. Ale nie, zbytočne sa mlátia, pretože tak to niekto vymyslel. Nejaký Filip. Nejaký ja.

Spomínam si na mapku. Akú časť som spoznal? Prakticky nič. Kus divočiny, kus pevnosti a jedného mesta. Hory, lesy, rieky, to všetko nepoznám. Niektorí Američania sa bijú do pľúc, že aká je tá Severná Amerika nádherná. K čomu by som prirovnal Nitrillon? Jarná krajina, z veľkej časti neznáma. Poznám to tu primálo na to, aby som mohol porovnávať. Zem som neprešiel celú, tak by boli všetky porovnávačky naozaj hlúpe. Jedno však viem, v radostnejších časoch by tu bolo krajšie. Postaviť stan, urobiť ohník a po nociach spať pod hviezdami a konzumovať pečené mäsko, ktoré by malo len jedinú chybu. Totiž, ako to bolo vo zvyku, zabudli sa so sebou zobrať koreniny.

Ľudia pomrú, mestá budú obývať buriny a túlavé mačky a krásna krajina sa zmení na nepoznanú, až ju niekto znovu objaví. Alternatíva je, že sa tu nasťahujú trpaslíci a budú tu žiť. Nízki namiesto dlháňov. To neznie až tak zle. Sám som úplne obyčajný človek, ani trpaslík a ani akýsi stožiar, taký obyčajný. Možno je toto tá cesta. Príde vojna, pobijú sa a po vojne bude mier. Možno nie hneď, ale bude. Za cenu.... akú? Prijateľnú či nie? A čo je to prijateľná cena? A kto som ja? Tvorca? Obyčajný človiečik? Či nejaký štatistický úrad? Urobím svet a budem hádzať informácie do tabuliek, ako nejaký počítač? Bude celý svet len akýsi výskum? Sčíta sa, odčíta, vyhodí a pretransformuje. Dá sa save a quit.

Pozerám na časť trpasličej armády, kde by možno mohla byť Lara. Sklamem ju a tá si pochoduje. Musí byť smutná, smutnejšia ako ja. Tak rád by som bol, keby bola pri mne. Poviem jej prepáč, môže aj ona mne, aj keď viac ako po vysvetlení túžim po jej objatí. Počúvam, ako velitelia dávajú nové rozkazy. Nepočujem všetko, ale zachytil som okrem iného slová Karoyta a Sharikata. Mestá Nitrillonu. Pravdepodobne opevnené a bránené, ale proti takejto sile sa brániť nedá. Idú tam? Sú kdesi ďalej na západ. Prídu, dobijú, obsadia. Jednoduchý plán. Kam ale pôjdu? Nepamätám si dobre mapu. A kam pôjdem ja? Najbližší známy človek je Lara, ale tá je už teraz obklopená trpaslíkmi. Kto ostáva? Moment, určite je medzi nimi? Videl som ju vkráčať aj s Erikou medzi nich? Veru nie. A čo by sa s Erikou robilo? Nemôže kráčať, takže alebo sa niekde naloží... Kde môžu byť tie dve? Nemal by som strácať čas uvažovaním o hlúpostiach, mal by som ich nájsť.

Smer Klarkastrya. Žena často funguje na základe citov, nie rozumu. Je náročné dostať sa tam, s Erikou na rukách. Možno ju nájdem cestou a pomôžem s Erikou. To je ono! Nie je ťažké odhadnúť cestu, však ňou prešla armáda a tak je zem znamenite podupaná. Hovorilo sa, že kadiaľ prejdú húni, tam sedem rokov tráva nenarastie. Toto mi to pripomenulo. Musím si švihnúť. Chcem ju nájsť čo najskôr. Nájsť ju a pomôcť jej. Pekná rovinka, čo je aj nevýhoda. Teraz by som bol rád na kopci, nech mám dobrý výhľad. A keby mala mobil, to by bolo. Spýtam sa kde je a dohodneme sa, stretneme sa a už si nejako vysvetlíme všetko potrebné.

Utekám. Následne kráčam a potom zas utekám. Nie som bežec z Kene alebo inej africkej republiky, nebehával som v mladosti 20 kilometrov do školy a späť. Napriek tomu neprestajne idem a nevzdávam sa. Ako dlho som tam bol sám, len s tou bohyňou? A čo za tým? Spolu možno... 20 minút? Už by som ju mal dávno vidieť! Zvlášť, ak nesie Eriku! Prečo ju nevidím? Splietol som si cestu? Vidím obrysy Klarkastrye, ale nie Lary. Nešla tam. Dočerta. Kam šla? Opakuje sa sen, že by sme mali mobil. Je mi jedno, čo by stál hovor. Príplatok za to, že sa volá do Čiech? To beriem. Aj príplatok, keby to išlo do Austrálie alebo na Jupiter. Hlavne nech sa počujeme. Ak by to zachytila kdesi v strede armády, ako by som sa s ňou dohodol? Požiadal by som ju, aby čakala na mieste? Alebo aby dáko vyšla z toho kŕdľa? Prípadne by mohla nejako označiť svoju pozíciu. Z trávy utkať kilometrovú tyč... alebo pozháňať veľa mentosu a koly a urobiť výbuch. Prípadne rovno atómovku. Preskúmam okolie, nejaké tie skalky, kde by sa mohla schovať, ale to je za chvíľu. Čo potom? A nebude trpaslíkom divné, že tu behám hore dole bez uniformy? Tú by som si mohol vziať.

Niečo počujem. Lara? Určite ona, kto iný? Prichádzam k jednej zo skál. Posledná? Skoro. Neopatrne a dosť zbrklo sa približujem. Rád ju uvidím, vysvetlím a...

„Tu si? Hľadal som ťa. Mrzí ma, čo som povedal. Nemyslel som...“

„Zomiera.“

„Kto zomiera? Ty? Čo sa stalo?“

„Nie ja. Erika.“

„Čo sa stalo?“

„Keby som vedela, tak odpoviem na prvýkrát.“

„Dobre teda, kde si bola?“

„Pri jazere. Chcela som ju trochu umyť a dať jej napiť. Len čo sa napila, prišlo jej zle.“

„Ukáž ju sem.“

Prezerám Eriku, ako lekár bez praxe. Rád by som jej olízal prsíčka, ale namiesto toho kladiem svoje ucho na srdce. Bije neuveriteľne rýchlo a slabo. To nemôže byť dobre. Otrava? Niečo zabehlo? Choroba? Viem, že niektoré látky sú síce neškodné, ale môžu byť ako katalizátor pre úplne iné. Teraz by som si prial doktora. Niekoho, kto by sa na ňu pozrel. Medzi trpaslíkmi musí byť nejaký doktor, celá légia. Možno je aj im zle. To by znamenalo otravu. Kto by ale otrávil jazero? Žeby tí, čo uctievajú bohyňu vojny? Ak teda je bohyňa?

„Bude v poriadku?“

„Nebudem ti klamať, naozaj neviem. Ale nevyzerá to s ňou dobre.“

„Zavolaj Nitrilu.“

„Ako to mám asi urobiť? Odišla a už nepríde.“

„Skús niečo s tým mečom.“

Skoro som zabudol na to, že mám so sebou meč. Momentálne len tak voľne pohodený, pripravený na akúkoľvek akciu. Čo s ním? Jasné, môžem zabiť Laru. Len tak z nudy. Dotknem sa jej ramena, popýtam sa, či sa ešte hnevá, následne ju požiadam o napísanie závetu a potom... jedno seknutie, prípadne bodnutie... a tento anjelik skončí. Prípadne sa bude anjelikovať kdesi do nebíčka a ja ostanem tu, smutný. To sa mi nepáči. Beriem do rúk meč, ale nič s ním nejdem robiť. Celá akcia je len o Lare. Praje si, aby som niečo skúsil, tak skúsim.

„Nič sa nedeje.“

„Povedz niečo.“

„Niečo.“

„Povedz nejaké slová, ktoré by si vypočula a prišla by sem.“

„Dobre, skúsim niečo... Vzývam ťa, ó veliká, pristúp k nám a nechaj nás kochať sa na tvojej kráse a...“

„Tak ona sa ti páči?“

„Lara, neprerušuj. Snažím sa ju privolať.“

„Takže páči.“

„Chcem pomôcť Erike, tak ma nechaj. Alebo to skús ty.“

„Ale čo? Aj skúsim.“

Som veľmi zvedavý, čo ide Lara vystrúhať. Aké to bude zaklínadlo? Ultra špecifické hlášky, zamerané na čiernu mágiu? Alebo pozvánka na zmrzku, pivo, joint či neviazané sexuálne radovánky? Nuž, nebol by som proti. Lara drží v ruke meč, keď ho zrazu zasekáva do zeme a kľaká si k nemu, ako ku krížu. Nič nehovorí, netuším nad čím rozmýšľa, ale len tak kľačí a pozerá sa k zemi. Teraz ju môžem vyrušiť a zahlásiť, že to nejde, ale neurobím to. Je to jej šanca, tak nech to dokončí. Ja som takú šancu nemal. Moja snaha bola zbytočná. Dokáže to ona? Lara pozná tento svet lepšie ako ja a neviem, koľko má talentov. S napätím sledujem a snažím sa zachytiť každý hlások.

Rozmýšľam nad silou jednotlivca. Aký je jeden človek maličký. Všade počuť trpaslíkov, ako hlasne a jednotvárne pochodujú, zatiaľ čo jednej dievčine je zle. Čo je to, v porovnaní s tými dlhými šíkmi? Lara prosí o pomoc bohyňu západu, pričom po samotnom západe pochoduje neuveriteľný zástup východniarov. Východ nenávidí západ, tak znie... pravidlo? Zákon? To je jedno, úplne je mi to fuk, ale zaujíma ma Erika. Nemôže povedať, čo jej je. Ani ja netuším, čo presne sa s ňou robí a ako jej pomôcť. Keby som tak zaspamoval všetkých trpaslíkov... koľkí by získali nežiadanú poštu, že hľadám lekára? Sedím si za skalou, s Larou a Erikou. A myslím na Oľu. Tá prečítala veľa knižiek, možno by vedela, čo robiť. Keby tu tak mohla byť. Možno by sme sa mohli u nej zastaviť. Do Klarkastrye sa dostať dá. Má sa tam o ňu kto postarať? Možno sú všetci jej priatelia mŕtvi. Minimálne všetci zo západu. Môže hladovať.

„Čo môžem pre teba urobiť?“ Pýta sa Nitrila, ktorá sa znovu objavila. Som z toho prekvapený, ale zároveň som rád.

„Lara, si génius,“ hovorím Lare a hneď vraciam pohľad na Nitrilu.

„Ty si ma privolal. Čo potrebuješ?“

„Ja... ja? Erika... napila sa vody z jazera a je jej zle. Obávam sa, že sa jej môže niečo stať.“

„Je otrávená. Viem to vyliečiť.“

Ľudské dievča bez slova uhýba stranou a necháva bohyňu pracovať. Žiadna ťažká práca, len dotyky a malé zaklipkanie očami. Erika získava zdravšiu farbu, ale stále je... nie je to ona. Pamätám si ju ako plnú osobnosť a aj keď si zvykám na akúsi prázdnu schránku s formátovaným hardiskom, nesvedčí jej to.

„Ďakujem, ďakujem!“ Lara sa hádže Nitrile okolo krku, rýchlosťou geparda na extáze. Pozerám na to a myslím si svoje. V anglicky hovoriacich krajinách sa tomu hovorí WTF. Aspoň, že sa nechápavo nepozerám jediný.

„Čo spôsobilo tú otravu?“

„Celé jazero je otrávené. Ktokoľvek sa ho napije, dostane chorobu, ktorá je vyrobená špeciálne pre trpaslíkov.“

„Biologická zbraň?“

„Áno, niečo také. Ktorýkoľvek trpaslík, čo sa napije, pocíti príznaky až za dva dni. Následne bude ďalšie dva dni zomierať. Choroba sa však už po krátkej chvíli šíri vzduchom. Takto šírená je slabšia postihuje jedine trpaslíkov.“

„Čo by bolo s Erikou, keby si nepomohla?“

„Bola by v poriadku, nezomrela by, ale musela by dlho bojovať.“

„Niečo takéto si nemala robiť. Viem, východ sú nepriatelia, dobíjajú tvoju zem, ale masovo ich vyvraždiť chorobou? Na niečo také nemáš právo!“ Rozprávam rýchlo a nahlas, ale neviem, na ktorej strane vlastne som. Mám práve ja rozhodovať, čo je správne a čo nie? Vojna je hnusná, krutá, často na hlavu... a v porovnaní s masívnym použitím chemických a biologických zbraní sú všetky tie mečíky úplne smiešne.

„Nie je to moja práca. Určite to neschvaľujem.“

„Ale tvoj ľud to schvaľuje! Bránia sa, to áno, ale je to priveľmi nefér!“

„Počty obyvateľov a bojovníkov tiež nie sú fér. Môj ľud toto neurobil.“

„Tak kto?“

„Severania. Choroba je vytvorená i dodaná na toto miesto silami severu.“

Ale samozrejme, kto iný? Sú štyri zeme a len dve silné armády. Kto chce najviac zničiť jednu z nich? Rozhodne tá druhá. Zvíťaziť bez boja je dobré víťazstvo, tak isto aj ako bojovať s obrovskou presilou či proti jednotkám, ktoré sú ledva nažive. A tu prichádza zlom, rohatí všetkých nakopú do zadku a prevalcujú všetkých nepodstatných, ale aj tak poriadne veľkých bláznov, čo budú protestovať.

„Prepáč za... krivé obvinenie.“

„Na to som zvyknutá.“

„Ako môžeš byť na niečo také zvyknutá, keď si bohyňa?“

„Často počujem, keď niekto povie, že nás boh odpustil alebo že niektoré nešťastie musel poslať boh, lebo sa hnevá. Nie je to pritom pravda.“

„Dobyjú teraz severania celý svet?“

„To nemôžem vedieť.“

„Ale ako bohyňa vojny a niekto, kto dobre pozná udalosti v týchto krajinách máš určite svoj názor.“

„Myslím, že áno. Majú obrovskú výhodu, môžu rozdrviť Kragg a získať celú Silveriu, vrátane južnej. Dovtedy môže byť Nitrillon spojencom, ale spojenectvo rýchlo skončí. Všetko bude pod vládou severu. Alebo môžu začať masívne útoky na všetkých troch frontoch a všade zvíťazia.“

„Lara? Čo si myslíš ty?“

Lara len tak počúva a aj keď ju oslovím, nereaguje. Má myšlienky úplne inde. Zatiaľ čo ja tu s tetou bohyňou preberám vojenské operácie, ju trápi Erika. Ešte pred chvíľou ďakovala a bola šťastná, ale teraz je v úplne inom stave. Rozmýšľa nad Erikou. Chce ju vrátiť do takého času, ako kedysi bola. Praje si plnohodnotnú sestričku, takú ako kedysi a nie až tak dávno. Skorumpovať čarovné presýpacie hodiny, dostaviť kurzor na presnú pozíciu a dať play. Hrať. Hrať sa na iný život s inými udalosťami. Čo urobím? Môžem povedať, že všetko bude dobré, na jednotku s hviezdičkou, na vyberanú včeličku. Ale neurobím to. Urobím niečo iné. Ale čo?

„Nitrila, ty môžeš dať vedomie do tela po Erike?“

„Tvoje?“

„Neviem, čo by som robil v ženskom tele. Skôr ma napadlo Laru. Sú sestry, to by bolo lepšie. Navyše je to úžasný človek a takých je v každom svete veľmi málo.“

Table of Contents

Silveria I 1

Predslov a autori 3

Stručne o Silverii 4

Prehľad hlavných udalostí a mapa sveta 5

Intro 7

Filipova kniha 7

Poľadovica 7

Krajina zatvorených očí 8

AKT I 10

Rebrík 10

Silveria Silveria zo Silverie 13

Stretnutie s anjelom 20

Obžalovaná 25

AKT II 31

Odlietame 31

Erika a Lara 35

Chalúpka 43

Katedrála a bazár 49

AKT III 56

Klarkastrya 56

Vojenská škola 62

Sila Nitrillonu 70

Come to the dark side, we have cookies! 78

AKT IV 86

Tretia strana mince 86

Bohyňa 90

Sila jednotlivca 96