Spoveď

Lidka Žáková

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

Autor obálky

Lidka Žáková

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2022)

Pavel Sekerák

O knihe

Básne z prvej zbierky sú ako stromy, niečo ako papierové kahance. Každý má svoj príbeh. Ani jeden to nemá ľahké, no stále rastie. Dokopy tvoria les, v ktorom sa už toľko ľudí stratilo,  alebo blúdi dodnes. Legenda hovorí, že Žáková učí svoje stromy lietať.

Niektorým dala krídla, aby ich definitívne preniesla do iného sveta. Niektoré naopak pribila klincami do zeme, aby už viac nikoho nemohli prenasledovať. Len niektorým vyvoleným je súdené priniesť na svet aj nejaké plody, skôr trpké ako sladké, tvrdšie a divoké no bohaté na vitamíny... Ešte aj z toho posledného zoschnutého pňa sa snaží urobiť drevo, čo dobre horí… Ten, kto do jej lesa vstúpi zistí, že určite nie je sám. Nájde tu plno duchov, ktorí majú čo robiť, aby uniesli tú nálož prudkých pocitov a premenlivého vetra...

Obsah

Spoveď 1

O knihe 2

Obsah 3

Diagonála 4

Dych 5

Gorálky 6

Laser 7

Lístie 8

Liturgia 9

Mikádo 10

Na návšteve 11

Nechcená 12

Nočná jazda 13

Pondelok 14

Roztlieskavačka 15

Sveter 16

Tango úst 17

Tvoj druhý príchod 18

Únik 19

Uspávanka 20

V ampéroch lásky 21

Zbeh 22

Zrodená skôr 23

Diagonála

koľko šťastia vypadne z rozbitého skla?

spúšť, pre ktorú som mesiáš

blesk, ktorému som zväčšila krídla

a položila na otrlú pasáž dňa

do kútikov úst mi kreslí rozvetvené rozpaky tvojho ticha

znie stále rovnako

ako pieseň v bielej košeli zopnutá jedinou modlitbou

rastie a zamotáva sa mi do vlasov

ako čerstvý vietor, vypravený do bavlnených snov

poletujúc nad rajskou záhradou

ale tam ma hŕba listov vždy spáli do tla!

Ožarovaná spomienkou vymotávam sa z kómy ako meteor

nik ho nechytí, nik nenájde

stratí sa v klzkej diagonále

lietajúcich áut

Dych

„Toto je to miesto pre divočinu s hebkou pleťou?“ Pýta sa svetlo, čo mi svieti do okna

„Tu rodí nové príbehy rozliata biblia?

V tejto zákrute vyletelo do priekopy Horovo oko?

To tu sa nestínajú stromy ale unavené hlavy dňa?“

Potom sa sem dovalila tma „Namasté, to tu sa robí promo ľahkej smrti?

A schovávajú hlasy pred svetom? Toto je to miesto, kde pes neskapal?

Tu je to pútnické miesto pre priateľov?

Aj tak ťa všetci opustia!“

„Nie, prišla som na chvíľu do tohto veľkého srdca prečistiť striebro po babičke

jej mahagónové vlasy a gobelín

prišla som odvzdušniť obrovský rodostrom na povale a zjesť ho!

Preskliť solárny dom a urobiť novú vyhliadku

prišla som do tejto krehkej duše vyspievať bahno z mrakov

nakŕmiť vlkov, rozprávať sa s čiernou dierou

odomknúť to šťavnaté potrubie a vypiť ho do dna

a odovzdať dych dieťaťu“

Gorálky

polia slzia, už sú zase na prášky, rozmlátené na peniaze

až sem ich doviedli krvavé tirády

nechávajú umrieť hrče hliny

navlečené do úrodnej tmy, ako gorálky

víťazi sú tí, čo ju majú radi, a tí druhý ani netušia, prečo je im odporná

harmonická pieseň, skutočnosť s inou tvárou

a zopár starých stebiel pripravených na roky väzenia

sú ich tisíce, tých čo majú zjazvené nohy a priezračné prsia

v mužskom šate osamelej melanchólie

hnedé plátno drieme

človek hodí hrsť zeme

a tá sa rozsype

je po všetkom

Laser

tak som vhupla do tohto osudu a preniesla vinu na vodu

kdekomu sa natíska do očí a do úst

zahlcuje slepotou, osamelé tóny prskajú na moju hlavu

chcú vyprázdniť zločiny, čo ma mali ukameňovať

ani neviem, koľko ich bolo

liečivé slnko opatrne spúšťa laserovú šou

sadám si do diskrétneho tieňa, hľadám tep v končekoch prstov

kto režíruje tieto bunky, tieto tunely?

Svetlo čo v nich bolo naposledy zmizlo v tvojej náruči, vo vesmírnej kostrči

malé dieťa ho špliecha na seba bum bác! Práve sa zlomilo

ako vzťah na diaľku

toto leto má studené ruky

preležaniny v hlave dunia prázdnotou

aj keď myslia na lásku

Lístie

pripletú sa vetru popod nohy, nalačno, bez pozdravu ako deti

rozvarené reči pupočnej šnúry života

miestny si ich nevšímajú

kto by čítal všetky tie posolstvá?

Radšej ich upaľujú zaživa

Jak mám vedieť čo si teraz myslia? Ich rád je tajný

popadané ideály, pravda vo víne

nikdy nebola, nikdy sa nenašla, neexistuje!

Celý svet je zavretý v jednom malom štvorci

len ty si niekde medzi dažďom a šamanskou extázou

polepená spomienka...

Liturgia

moja vŕba hrmí ľahostajným dymom

nie a nie zaspať, v cudnej liturgii sťahuje sa do vlastnej bezpodmienečnosti

ako šteňa, svet sa ho bojí až tak, že stojí v rade na svetlo

požieraný labyrintom budúcnosti

hĺbame spolu v slučke tichej noci

urieknutí, zovretí do nekonečnosti tvojich chladných očí

uprostred ničoho

dni tečú ako trpké, slané posolstvá

nikto sa na nič nepýta

len rozkopaná cesta túži po zimnom spánku zamrznutých polí

a omráčené kvapky pózujú na titulnej strane noci

ruky, dlane, zúfalá vášeň, čmuhy vo vzduchu ako v blázinci

dve otlčené tváre, ich povesť je rozdrobená, ako dieťa keď prosí

nepomôžu mu

spadneš, nepomôžu ti

Mikádo

vyspal si sa z citov ako perlivá voda z letargie dlhých dažďov

všetko čo mám je prežitok

bezcieľne telo vo vestibule myšlienok, nehybnú trofej

umučená klávesnica je otvorená rana

ultimátny tón

tvoj jazyk lásky perlí v gaštanovom rozuzlení

a môj vrkoč sa rozpadá

hra sa začína

dokiaľ všetky náhody neodletia preč

Na návšteve

stromy sa zužujú v totálnej viere

mali by mať vzťah k svojmu telu, no žiadny nemajú

cudné nahotinky sú v ňom len na návšteve

počúvajú hrozné zvuky, čo domáci zabudli vypnúť

pozerajú na obrázky detí „Jej, tie sú krásne!“

ako ich hlúpe výčiny

občas niekto zašuští, alebo sa trasú zimou? To je jedno, kusnú si do jazyka

lebo návšteve sa sťažovať nepatrí

ohovárať susedov, že sledujú kde koho ako tajní agenti

a nemajú záclony, natlačení ako knihy o jedle

ide káva s dezertom a vymačkaným citrónom

už nik nemá zábrany

„ešte pohárik?“

„Kde máte toaletu?“

„Hore na poschodí sú aj čisté uteráky

a pagáčiky, čerstvo pražené, recept od babičky

robila ich každé Vianoce, až raz na Vianoce odišla domov

unavená ale zmierená, ako strom

a zobrala so sebou a môj strach

Nechcená

stiahla som sa do seba ako svetlo Pompejí cez mračno skál

presádzam spomienky, ktorými sme oškretí

nie sú v nich odpovede, iba tvoj rozriedený úsmev

vŕzga v zemi nikoho, neprešiel do raja, tak tu teraz krúži v malej sieni

a prednáša prejav o Pytagorovej vášni

o prekliatom trojuholníku

z ktorého mi ostal jeden nadutý štvorec žmurkajúceho skla!

Chrlí na mňa lávu dôležitosti a ešte ho aj pripomienkujú rámy

vraj som mala odstúpiť, kým bol čas!

No narodila som sa, tvoje nechcené dieťa

sny sa skotúľali zo stola, rozbehli sa ako blázni

upražení z kovových čiar

para stúpa cez zamknuté dvere, oblieka ma do sĺz ako svieca

a drží sa ma, drží ako o život keď vystupujem z tvojho dymového kresla

ako zo starého žalmu

svitá…

Nočná jazda

velikánske svetlo sa dnes rúti z kríža

visí na uzde šialenstva

krvavý baránok

prichádza utnúť posledné steblá

piesne šuštia z minulosti ako dezertéri

muži so železnou maskou

preskočia storočie ako kôň na šachovnici

nikto ťa nevezme domov

ostávaš nedojedený medzi zbytkami

hlas z kontajnera (zo zákonov)

krotký ako spriaznený vzduch na polnočnej

mince letia do povetria

fľaše revú s podrezaným hrdlom

obláčiky s komplexom Napoleona rozbíjajú atóm

hviezdy kĺžu v čiernom rúchu v službách vetra

sadla som si vedľa teba

na poslednú jazdu

presakujem svetlom

s očami dokorán...

Pondelok

je vždy prázdny ako petriho miska

bez vône a chuti

pokrčené sny sa obtierajú o rozprášené zvuky

miznú v smädnom kolotoči reality

ako Dobšinského rozprávky

tvoje bosé ja sa stihne zachytiť o letmý dotyk vody

odchádzaš do okrúhleho, plytkého, skleneného dňa

Roztlieskavačka

v rozčesanom vzduchu publikum páchne úsmevmi, čo škrtia

utieram podlahu a prepadám sa o dve poschodia

jediná monogamná náruč je tá moja

dokonalá postava s amplitúdami dobra a prsty už majú korunky, relikvie

šmirgľujú rozkývaný svet, nevrhajú tiene, necítia bolesť, ale nemôžu umrieť

kto by hasil oceľovú neprehľadnosť a mesačné ozvy v daždi?

Kto utíši mätové listy? Kto vyčistí vesmír od nenávisti?

Len im povedz svoje kázne, surové, údené myšlienky v celofáne

Kto, povedz kto, kto vykopal túto jamu rovno predo mnou, kto, ja?!

Stŕpnuté meridiány sa prepadávajú pod čierne okuliare

kto sem nakládol tie hranaté vajíčka z prepáleného mozgu, kto, ja?!

To ticho, táto veľká stanica ZOO

mala som vedieť, že tam sa netlieska, tam sa strieľa!

Tam sa pozitívne úmysly presúvajú rovno do pekla!

Umenie je stará posteľ, rozkladá sa sama, dokonalá jama

tak tlieskam, zubami, nechtami poháňam umlčaný chrbát

berú mi čerstvo narodené deti, no ja tlieskam

takto ma svet pozná

Sveter

čo tu chce ten sneh vo vyťahanom svetri?!

Ťažké jablká s kožou leta sú veterné sestry a moje telo je ich očistec

prechádzajú príbehmi o láske, ktorá neprekoná život, nie to ešte smrť

sneh v mrazivom matrixe nezaspí

prekliata naivná nevesta vo vyťahanej košeli

sme tak strašne čistí, pastelky v bezpečí, ako februárové listy

dlaždice podmínované čakaním

zimou, čo sa šuchce ako regionálny vlak

miestny rozhlas triedi smrť, syčí ako predátor, pravidelne sa mu valí pena z úst

jar je v karanténe už dva roky

a hviezdy, tie len namáhavo sedia, skrývajú sa pod osud

v tej vzdialenosti sa čosi mihlo čo nafarbilo moje líca

túžbou po slobode

v tvojom vyťahanom svetri

Tango úst

tanier sa prevrátil, pery krvácajú ako oko vampíra

na konci krížovej cesty zapadám do zajatia

vzdávam sa, aby som precitla

prenikám stratosférou tvojich pochybností

k jadru, kde ma čaká výsmech a utopené nadšenie všetkých terapií

skúšam, či je obývateľná iná planéta

špičkou jazyka

je tu iná teplota, iný čas, podmienky pre život sú extrémne divoké

dám si šampanské!

Áno, práve teraz, počas plavby v krutom nečase

pripijem si na všetky sladké ústa

ktoré more vyhodilo na slaný breh

na krehkých predátorov golfovej jamky líc

na štrngajúce pery a tlkot obočí

na mojej planéte zatiaľ ubehne sto rokov

keď sa vrátim, nič už nebude ako predtým

Tvoj druhý príchod

triesky sa vlnili ako moje rozštiepené ústa

dýchali pre radosť toho s kým pôjdu spať

to som ešte mala dosť sĺz

v programe priľnúť a zostať

vždy pripravená na tvoj druhý príchod

maróda z Nosferat

ale dnes ten úsmev hltá jedna neriadená slza

k zemi líhajú veľké, červené ústa

sami na sebe sa najlepšie vedia smiať

Únik

slnko sa dnes pokúsilo utiecť

schytila som všetky svoje slová a utekala za ním

mám strach, že sa rozmnožím ako stará kniha a nikto ma nebude chcieť

stromy sa mi smejú, vyčistené od starých tvrdení

nič sa vraj nezmení, ale obloha vykvitne, aj zem sa opáli

vietor si sadne k môjmu stolu ako poštár s taškou žobrajúcich reklám

rozlezú sa po dome ako duchovia

a budú skúmať tie zvláštne zelené oči

v ktorých zaspáva to neznesiteľné tajomstvo

a nahrádza moje odumreté bunky zakaždým

keď sa pokúšam utiecť od teba

Uspávanka

klávesnica, pandorina skrinka, Nekka lamentujúcich strún

napchatá až do prasknutia nechcenými tónmi Olympu

potáca sa ako pieta v krehkých väzoch vetra, ohlodaná na kosť

prežehnaná dažďom, pripravená na zimu

tak znie dnes tá uspávanka pre jednu nemú tvár

odliatu do spamu

V ampéroch lásky

počula som ťa, tvoje dupanie

vylial si na mňa spomienky minulé aj budúce

padá na mňa elektrická sieť, mokrými ampérmi lieči a zabíja

akoby som nikdy nič nemala, na nikoho nemyslela, nikoho nestretla

niečo ma uvoľňuje a zároveň dusí

niečo zo mňa odkrýva pravdu a zároveň ju ničí

padajú zo mňa kusy zoskratovaného vzrušenia

hore sa pozrieť nedokážem, niečo mi trhá oči

najskôr som precitlivelá, neznesiem to, čo tráva,

anjeli sa bavia, lejú na mňa krhly

ako dieťa som chcela Aladinovu lampu

no zostali mi len zápalky, sú mi na nič

nevládzem sa postaviť!

Chorá bábika a jej kruté básne na klavíry, nemuseli sme ich hrať!

Chcem si ľahnúť, no nemôžem, šialená zem sa prehrieva

chcem vypnúť ten prekliaty dážď!

Chladný premočený otčenáš zmoknutý až na kosť!!

Ale nejde to, nejde

stále počujem tvoj úpenlivý tlkot

Zbeh

pole sa spamätáva zo všetkých ohňov, ktoré kto kedy založil a neuhasil na jeho útlom tele

z uštipnutí včiel čo hynú na slamených krížoch ako milenci zeme

z kyklopovho oka trčí mŕtvy vrh

v srdci narcistickej matky ešte dýcha detská nôžka

raz bude sedieť s kopou prázdnych okien a nenávidieť ich viac ako seba

kydať na tie isté ťažké časy, nemá ich kto striedať

zatiaľ čo mesiac úpenlivo šteká na svoj vrchol

zbeh

zabrednutý v nedokončených vetách

Zrodená skôr

pozriem na teba a strácam sa vo vlastnom kmeni

oči mi skĺznu niekam hlboko do zeme

nedokážem sa nadýchnuť, tak som celá umelá

bojím sa, že tvoj pohľad už nezachytím,

že odpláva, definitívne

éterické telo vykŕmené žiarou ako vták,

čo preletel podstatou vesmíru

v nebotyčnom objatí ničoty nevie, či má letieť ďalej

alebo sa premeniť na mustanga

na dlhé, tenké myšlienky, čo sa zrazu zhodnú

ako démonické sily vody

splývam s jednou z nich zrodená skôr ako ty

vymenila som ťa za slová dokonalých piesní

Table of Contents

Spoveď 1

O knihe 2

Obsah 3

Diagonála 4

Dych 5

Gorálky 6

Laser 7

Lístie 8

Liturgia 9

Mikádo 10

Na návšteve 11

Nechcená 12

Nočná jazda 13

Pondelok 14

Roztlieskavačka 15

Sveter 16

Tango úst 17

Tvoj druhý príchod 18

Únik 19

Uspávanka 20

V ampéroch lásky 21

Zbeh 22

Zrodená skôr 23