Verše chlpaté

O NÁS

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

GKBN

Zuzana Balašovová Donátová

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2019)

010001

O knihe

Verše - myšlienky o nás. O našich prehrách, ale aj úspechoch. O našich postojoch, zamysleniach a rôznych smeroch uvažovania o živote a smrti. Verše takmer o všetkom, čo nás v živote môže postretnúť.

Úvodnú ilustrácia nakreslila Olga Gromova, olgagromova.com

Obsah

Verše chlpaté 1

O knihe 2

Obsah 3

Možno 4

Otázka 5

Názor 6

Dokonalý 7

Život vás baví? 8

S vlnou 9

Postreh 10

V… 11

Teraz 12

Tak málo 13

Wau 14

V tichu 15

O lavičke 16

Kroky 17

Tichá 18

Zajtra 19

Zamračené 20

Len tak 21

KÁŤA 22

Ó, šaty.. 23

NORMÁLNE 24

Svitá 25

Režisér 26

Ostrie 27

Práca 28

Túžba 29

S vetrom 30

So sebou 31

Ťuk 32

Šum 33

Tvar - tvár 34

Otázka. 35

Hej rup 36

Kolobeh 37

O šťastí 38

"Kouč" 39

21.12. 2012 40

Jedna 41

Róbert 42

Cez okno 43

Priateľ 44

Som 45

Nič 46

Habadej 47

Prirovnanie 48

Náladomer 49

Otázka 50

Nálada a dážď 51

Prianie 52

Do blba 53

Odvážna 54

Je to možné? 55

Na rohu 56

Vstávaj 57

Útek 58

Cieľ 59

Bez mena. 60

Navždy 61

Dialóg 62

Hosť. 63

Krídla 64

Nad oblakmi 65

Zapálim sviečku 67

Pominuteľné 68

Odkaz 69

Hra 70

Čas 71

Šup 72

Myšlienka 73

Deň 74

Samostatná 75

Odkaz 76

Nepochopený 78

Nevidiaci 79

Tvár – tvar 80

Počkaj 81

Na úrade 82

Kolotoč 83

Nedaj sa 84

Načo 85

Bez prekážok 86

Pauza 87

Krb 88

Cesta 89

Bŕŕŕ 90

Na dvore 92

Bez 94

Dvere 95

Srdce 96

V hlave 97

Mudrc alebo strom 98

Vzletopád 99

Únik 100

O človeku a knihe 101

O básni 102

Pśśt 103

Myšlienka 104

Z rána 105

V izbietke 106

Keď raz 107

Ľubo 108

Edo 109

Sila slova 110

Možno 111

Prestávka 112

Byť 113

Oáza 114

O jeseni 115

Inšpirácia 116

O nás 117

Rôzni 118

Kúsok od nás 119

Rýchlo 120

Kľúč 121

Vďaka 122

Múza 123

Otázka 124

Kam 125

Možno

Možno tkáš rannú báseň

zamotanú v rose,

Možno tvoríš v mysli scenár

s ceruzkou blízko pri nose

a možno fajčíš prvé dnešné cigáro.

Okolie ešte spí

a tvoje včera sa stalo pradávnom.

Možno dnešný deň je sviežim začiatkom,

zážitky z večera len otlačkom

vo vesmíre rozsiahlom.

Možno.

Otázka

Koho je to výmysel,

čo prírodu vymyslel,

čože to má za silu,

čo z hĺbky ťahá za pílu,

čože je to za srdce,

čo vo hviezdach tlkoce,

koho je to výmysel,

aby sa človek zamyslel?

Názor

Rozmýšľal

a mal svoj názor.

V dave vadil

ako nádor.

Rozmýšľal

a mal svoj názor.

Dnes má dozor,

vraj je blázon!

Dokonalý

Život nie je dokonalý,

vždy nájde sa kaz.

Postoj k nemu

môže byť dokonalý,

prameniaci z poznania

a bez príkras.

Život vás baví?

Ak som sám životom

a ovplyvňujem jeho dej,

hrám sa sám so sebou

i šteklím jasnú nádej.

Ako raz pochopím

tejto hry zmysel,

azda nie som tu nadarmo,

usmieva sa ten, kto to vymyslel.

S vlnou

Miluješ - silnieš.

Dôveruješ,

preveruješ, zdokonaľuješ.

Ideš.

Telom i dušou sa hýbeš,

nie vždy sa vyhneš, ale žiješ.

Chápeš,

v tajomstvách tápeš,

životom vládzeš.

Ty!

To dokážeš.

Postreh

Vždy som si ťa vážil, povedal mi priateľ, kamarát,

len ma pri tom neodvážil,

viem, že i dnes má ma zľahka rád.

V…

V zrkadle vždy nejako vyzeráme,

krásne, nešikovne, vtipne,

občas i retušovať je márne.

V zrkadle vždy nejako vyzeráme,

avšak čo je v myšlienkach,

nie je známe.

Teraz

Postoj chvíľa, si krásna!

A či krásnou zdáš sa?

Svet je len taký,

akým ho vidíme.

Nešťastným, biednym

azda aj voňavým,

keď tajné sny plníme.

Postoj život, my ťa cítime.

Tak málo

Tak málo stačí,

aby sa človek smial,

tak málo stačí,

aby dobré prial,

tak málo stačí,

aby s umom zlé odohnal.

Tak málo stačí,

aby sa zobúdzal šťastný,

tak málo stačí,

aby bol druhým radný,

tak málo stačí,

aby nebol duchom hladný.

Tak málo stačí,

aby človek žil,

tak málo stačí,

aby v sebe "nebo"

pochopil.

Tak málo…

Wau

Dýchaj

Vnímaj

Cíť.

Pozoruj

Načúvaj

Sýť.

Výskaj

Stískaj

Maj.

V duši

V srdci

Raj.

V tichu

V hlbokom tichu

myšlienka sa rozjasní,

niekto cvičí, medituje

a nejeden si zabásni.

Súzvučiť s tichom nevie každý.

Pod zámienkou starostí

zostáva v duši nevidiaci, vlažný.

Občas sa v samote stíš

a počúvaj.

Pśśśt.

Ako kvapka stráca sa v daždi,

spomienky sa roztratia

do úplna – navždy.

O lavičke

Bola raz jedna lavička,

skromne vsadená v parku,

sedia na nej dvaja a babička

o palicu opiera si hlávku.

Vníma slnká aj vesmíre

vo svete rozdielnych ľudí,

zaľúbencov ako z rozprávok

i starenku čo hluchotou  zuní.

Pamätá si lavička,

že aj starká boli mladou,

že červenali sa jej líčka,

v náručí mladíka so šarmantnou bradou.

Všetko má svoj čas aj poéziu,

niet obdobie života, ktoré pozná iba sivú.

Kroky

Nechápali kadiaľ kráča,

ale ona šla.

V pohľadoch očí ticho sa stráca,

stopy radné v jej vnútri spia.

Nepostrehli, odkiaľ kráča,

keď sa odrazila.

Zo snov, túžob aj ilúzií,

zo zažitého dna.

Nepoznajú, kam zas kráča,

do neznáma snáď.

Ochutnať púť vlastnú,

vie, že neistoty nehodno sa báť.

Tichá

Počúvam ticho v tichu,

myšlienkou hladím tenký tón,

čo trbliece sa v nezvučnosti

i cinká nežný óhm.

Niekto v tichu cíti boha,

iný pokoj duše, jas,

niekto sa v ňom stráca,

iný rastie z hlbín krás.

Počúvam ticho v tichu

vyzlečená z informačných

šiat,

ponechaná sama sebe

i voľnosti ducha bez debát.

Zajtra

Stretneme sa zajtra, dnes nemám čas,

zahundre si často nie jeden z nás.

Slová každodenné verné obyčaje,

veci stále vraj normálne,

zvykli sme si na ne.

Až nás postretne nečakané,

rútime sa slzou z kopca.

Čo bolo tak samozrejmé,

ticho rozozvučí srdce zvonca.

Dnes je dnes, zajtra je už iné,

rozkvitla vráska, človek sa rodí, hynie…

Zamračené

Slnko zašlo,

zmračnieva sa,

lístie tajne

zelená sa.

Kvapky sa hojdajú

na šnúre z oblakov,

kým sa nerozplynú

v daždivom amoku.

Slnko zašlo,

lúče rozprestiera.

Nevidím ho,

ale cítim,

tak znie nádej

i ľudská viera.

Za mračnami sa ligocú

slnka hrejivé vlasy,

azda znamená to,

že nezhaslo asi.

Existujú tajomstvá

v útrobách zeme vryté,

stačí len vnímať a spoznávať

to, čo v očiach snivé.

Len tak

Kráčať, pohodou sa zmáčať,

elixír hviezd stáčať.

Len tak.

Vo chvíli bdieť

a k myšlienke nedospieť.

Len tak.

Vnímať,

krásu okamihu snímať,

nehodnotiť, neporovnávať.

Len tak.

V tichu a so sebou

si rozumieť.

Len tak.

KÁŤA

Beží Káťa po chleba

auto ani bus jej netreba.

Dostala darček od detí,

tašku na kolesách, čo sama poletí.

Mama, nechoď nikam,

my ti nákup prinesieme,

ozýva sa z úst starostlivých

odniekiaľ z kúta vchodovej siene.

Vari mám len doma sedieť,

štrikovať, piecť a prať?

Pozerať program pre seniorov,

o chorobách rapotať?

Chcem spoznávať stále svet,

seba, vesmír, internet,

novodobé teórie, úvahy a vtip,

aj keď telo starne, nedám sa ním znechutiť!

Ó, šaty..

Odložím sako aj vážne zaprášené lodičky,

úzku sukňu i pančuchy posuniem do poličky.

Rozopnem blúzku, odlepím objímajúcu "podprdu",

zľahka ich uložím na oddychovú, lenivú hromadu.

Šťastne vyzlečená, obliekam si šaty

utkané z kvetov i trávy z lesa, čo srdcu sa ráči.

Vo svetle slnečníc, v rytme vtáčieho džavotu,

s dlaňami na duši, pobežím voľne k životu.

Nielen iba v sobotu.

NORMÁLNE

Pre Evku je normálne,

že zavčas rána cvičí,

pre Jozefa zas,

že švihom po dedine fičí.

Pre Ďura je normálne,

že hodiny pri počítači sedí.

Sonička normálne ovláda

viacero cudzích rečí.

Je úplne normálne,

keď sa muž v krčme naleje

a normálna žienka

bez rečí montérky vyperie.

Pre Novákovcov je normálne,

že v nedeľu chodia do kostola,

pre tetu Jóžiku zas,

ak je po práci zaprášená od popola.

Čo je normálne v našej zemi,

nie je aj za oceánom,

čo je normálne v diaľave,

u nás smrdí kriminálom.

Tak rozdielne vo význame

je slovo NORMÁLNE.

Čo tak ho pozmeniť na individuálne?

Byť normálnym je spoločenským väzením.

Byť spojený s prirodzenosťou

a svojím Ja je vyslobodením.

Alebo je to nenormálne?

Svitá

Je ráno.

Tak rád by som zakričal: Hurá, do života, áno!

Zobúdzam sa často iný, ospalý, lenivý, málo činný.

Snáď zo včerajšej driny, nie fyzickej, prízvukujem.

V bezstarostnej hĺbke duše svetom si vypiskujem.

Útroby svojho vnútra mám zanesené dosť!

Skúsim sa zbaviť nečistôt, vezmem si to na starosť!

Z úvahy vytrhne ma žieňa, svištia jej kolesá chodníkom.

Zahalené je  kapucňou, nesie sa invalidným vozíkom.

Na chrbte jej visí potravinový váčik, v ruke stíska neisto močový "sáčik."

Azda nie je vonku prvýkrát, pohybuje sa ulicou smele,

ponáhľa sa niekam za svetlom, uväznená v nemohúcnom tele.

Ak mávaš občas pocit, že život nemá zmysel,

pozdrav obyčajné ráno, dnes, zajtra a tisíckrát.

Snáď stretneš svoje svieže Áno.

Tak ži!

A nielen jedinýkrát.

Režisér

Život každého z nás

je ako dlhý film.

Som hlavnou postavou i režisérom,

už som pochopil.

Spoliehať sa na "neho,"

že prepíše scenár, keď hrdinom sa mi byť nedarí?

Azda je to omyl,

som to ja, kto svoje chyby popri natáčaní, napraví.

Ostrie

Dnes je vonku slnečno, tak krásne,

teplúčko i hravo, nejedno srdce  radosťou žasne.

A predsa niekde vo svete, chmára oblakmi vrtí

ľudia bežia, utekajú, plačúce su zveri, deti.

Točí sa Zem vo vleklom rytme, slnko zotrvačne hreje,

neovplyvní, neutíši, arómu, čo spoločnosťou zneje.

Pozorujú, nahliadajú okom dravca jasným,

neublížia, nezasiahnu, do vývoja, čo v duši je ostro chladným.

Je to cesta a či osud, čo za oceánmi randí,

veľmi smutné, boľavé i príkre, občas sa za rod náš- hanbím.

Práca

Čo keď skutočnou prácou

nie je tá, kam chodiť musíme,

ani tá, odkiaľ peniaze nosíme.

Čo keď skutočnou prácou

nie je tá, s ktorou nás stotožňujú,

nie je tá, kde nás nemusia, alebo zvelebujú.

O nejaký čas aj tak nahradia nás iní,

odídeme spokojní, alebo smutní,

či vyhorení z pracovnej driny?

Čo keď je prácou práve tá,

kde pozorujeme seba pri práci,

kde spoznávame život, aj keď sme len sediaci.

Čo keď je prácou práve tá,

kde sa v sebe zlepšujeme,

s novými postojmi a myslením život maľujeme.

Túžba

Mať miesto, kde som sám,

v tichu s hlavou v oblakoch,

bez hluku, zvonení a správ.

Mať miesto, kde sa tvárim bársako,

bez bontónu, bez pravidel, bez vážnej masky,

hľadiacej k oblakom.

Mať miesto, kde porozmýšľam na chvíľu,

kam smerujem, ako žijem,

či netlačím silno na pílu.

Mať miesto, kde sa cítim slobodne,

kde som, aký som,

oblečený, vyzlečený aj úprimný

- v noci i vo dne.

S vetrom

Zavolala včera, ticho povedala mi:

Neprídem, nieto síl, som pripútaná k posteli.

S vetrom života sa ponáhľame,

jeden druhému málo sa ozývame.

V skratke naznačíme, ako sa máme,

však nad sebou málo sa zamýšľame.

Akoby sme aj mohli, veď nestíhame!

Točíme sa vo víre niekoho výmyslu

bez pointy a pochopenia.

Sme unášaní silou nezmyslu

bez stopky i obmedzenia.

Bežíme, lebo zarábať sa musí!

Zastaviť sa a seba v “marazme” uvidieť?

Bŕŕŕ!

Myšlienka sa nám hnusí.

Kam smeruje náš atletický krok,

klus či cval?

Nad otázkou Prečo? niekedy sa zamýšľam.

Odpovede i zastavenia nech každý hľadá sám.

Snáď pomôžu v bezmocnosti, ktorej sa s ťarchou prizerám.

So sebou

Cestovať, zažívať aj uvidieť, je túžba zvedavá,

pocítiš, odfotíš a uložíš, do počítača, diára.

Po vytriezvení zo zážitkov točíš sa v kolotoči nového,

strácajú sa chvíle minulé s atmosférou staršieho.

Objavovať zaujímavé v sebe, byť spokojným doma

a nielen na výlete,

byť šťastným so sebou na bársakom mieste

je stupienkom k zrelosti na životnej, ľudskej ceste.

Ťuk

Svoj život vidím najjasnejším,

ak občas zahalí sa tmou,

túlam sa v sieňach hviezdnej noci

za svetlom, v tichu pod šatkou.

Osud so mnou čmára

svoju cestu z rozmaru,

v srdci zneje nádej i žiara,

chôdzu lesom skrývam pomalú.

Svoj príbeh vnímam obyčajným

v trme - vrme tohto sveta.

Ľudí zjemniť? To nespravím,

zdokonaliť možno seba.

Ak nie sú svätojánske mušky jasné,

počkám, kým nebo k večeru pohasne.

Šum

Sme zatvorení

v šumienkách bežných vôd,

v dialógoch vravných duší,

v nevedomí, bez smerových stôp.

Sme ohlučení

na ľúbeznom zjave,

na planéte menom Zem

v dočasnom rozmare.

Sme utíšení,

keď emócie blednú,

pocity rynieš nezahmlene

i srdcom kreslíš nehu.

Zastav sa občas v každodennom behu…

Tvar - tvár

V počítači množstvo tvárí

v ľavom rožku známej siete,

každá z nich sa rôzne tvári,

v stoji, v leže, v polosede.

Zaujať túži,

snáď ohúriť svet,

čím krásnejšia je z tvárí,

viac "priateľov" získa hneď.

Čo sa skrýva vo výraze,

málokto z nás tuší,

pravdivý obraz pod obalom

vo "fejsbuku" čuší.

Otázka.

Chceš byť múdry?

Nie, iba šťastný.

Chceš byť múdry?

Nie, iba takým, ako sa patrí.

Chceš byť múdry?

Nie, iba spokojný.

Chceš byť múdry?

Nie, viacej pokojný.

Chceš byť múdry?

Načo, stačí byť bohatým.

Chceš byť múdry?

Načo, stačí byť zdravým a udatným.

A si?

Nie, ale chcel by som byť!

Krásnym zvonku, aj zvnútra.

Tak chceš zmúdrieť?

Hm.

A ponúkneš kúsok z múdra?

Hej rup

Nie je ani tak dôležité,

kým si bola včera, ale kto si dnes.

Neobzeraj sa,

nelez smutne na útes.

Okúpať sa vo vlastnom bahne

zmysel má,

ty, posilnená skúsenosťou,

letíš ďalej do svetlého dňa.

Nie je ani tak dôležité,

kým si bola včera, ale kto si dnes.

Ak si zosilnela i pochopila,

tak s vierou v seba bež.

Tak už vstaň, viem, že to vieš!

Kolobeh

Život je cvičiskom.

Ľudia krížom krážom.

Okolnosti sú bojiskom.

Peklo meria silu s rajom.

Krok nie je náhodilý,

ani rozhodnutia nemé.

Čin čo sme nespravili,

čaká v pomyslnej cele.

Stretnutia sú záhadou,

menia hviezdnu predpoveď.

Rozchody s vôňou rozmarnou

sú stále odznova a späť.

Tancujúce príčiny v peletóne následkov,

život stále dokola, opäť v nových podpätkoch.

O šťastí

Myslíš si,

že je nešťastný,

lebo neuvažuje tak ako ty.

Lebo nežiada od života

to čo ty,

lebo nevidí život tak ako ty.

A čo ak si nešťastný

práve ty?

Šťastie sa nehľadá,

šťastie sa tvorí,

nečakaj od života,

že ho stvorí.

Šťastie je práve tu

a možno tam.

Otázka znie,

v čom šťastie vidí každý sám.

"Kouč"

ROZTRHLO sa vrece s ľuďmi,

prednášajú ako správne žiť,

ponúkajú iba návod,

môžeš ho ďalej v sebe dotvoriť.

Nevyriešia, nespasia ľudské nezdary,

sú len sprievodcami na ceste,

ktorú vôľou i odhodlaním napravíš.

21.12. 2012

Čakali, kým sa dočkali

reality bielych dní,

že ilúzia ich nezachráni,

z trápenia nevyslobodí.

Čakali, kým spoznali,

že všetko musia samé,

aj si poplakať, aj sa potešiť

a nestrácať sa v dave.

Čakali, až sa usmiali

nad svojimi plánmi,

že cesta je ešte ďaleká,

plná života a ľudských prianí.

Jedna

Z tisíc možností

rozhodol sa pre jedinú.

V tom čase správnu,

jasnú, v duši pravdivú.

Neľutuje, že to bola práve tá,

riskantná, naivná až pochabá.

Každé rozhodnutie odvahu vlastní,

aj keď život zabolí,

vyviazneme múdrejší a šťastní.

Róbert

V množine ľudí a predsa sám,

v kolotoči úsmevov, vážnosti,

aj duší chmár.

V metre krátkych poznámok,

v náručí slušného gesta,

zabudnutý v dave čísiel,

náročná je k cieľu cesta.

V koloseu emócií

rinčiacich v reťaziach,

zapletené v bežných slovách,

skákajúce v debatách.

Medzi svojimi ale sám.

Za ruky so sebou

silu svoju nepozná.

Cez okno

Pozorujeme, ako druhý žije,

z množiny zvedavej energie

rynie sa jej dosti.

Sledujeme cez okná

porovnávania

a dverami posudzovania

utužujeme myšlienkové kosti.

Nechtiac narazíme

na dymiaci v podsvetí,

z nánosov neprávd postavený,

komín, čo sa tvári nezvestný.

Ten, čo chŕli rýchlym súdom,

čo zanesený je smutnou nudou,

Ten, čo nepočúva, ohovára,

šomre, kto a ako sa správa.

Rečami vystužený, bez poznania a správneho komentára.

Priateľ

Naozaj poznáme priateľa

v núdzi?

Môže ním byť hocikto,

človek okoloidúci.

Pomôže snáď každý,

žiaľ výnimkám.

Je to ľudské a prirodzené:

Predsa ho tam nenechám!

Priateľ je niekto,

koho často nevidím.

Je hlboko v mojom vnútri,

v peňaženke ani v ráme ho nedusím.

Priateľ je niekto,

kde trhám spoločenskú masku.

Zmizíkujem krátky titul,

zabúdam na frázu či naučenú otázku.

Priateľ je niekto,

ktorého strata dlho bolí,

porozumením a prijatím

rýchlešie sa bolesť hojí.

Priateľ je človek neviditeľný,

s ním sa učím, chybujem

i počúvam.

Jeho blízkosť ma nemučí,

s dôverou mu srdce odovzdám.

Som

Menom,

titulom

"bossom,"

hlavou, telom s nosom.

Som

v rodnej zemi,

štáte,v rodine,

v župe, v meste, v dedine.

Mám

dom, auto,

dobrý plat,

alebo je to naopak.

Som

duša,

myseľ,

charakter.

A kde som ja,

čo ty na to, čitateľ?

Nič

V sladkom opojení

nerobím nič

a predsa niečo.

Tancujem si myšlienkami

vo svete tajomstiev,

uvažujem prečo.

Prečo sa neviditeľné

nazýva ničím?

Nič predsa nie je,

do prázdna kričím.

Tak užívam si sladké nič,

čiže niečo

a nepýtaj sa, prečo!

Habadej

Keď čítaš svoj príbeh,

čo píše život bez pera,

do akej záložky patrí:

Komédia, dráma alebo opera?

Keď čítaš svoj príbeh

i pozeráš z diaľky na seba,

ako sa vidíš, vnímaš,

alebo šťucháš autora?

Keď čítaš svoj príbeh

a túžiš zmeniť nudný dej,

možno práve je tá chvíľa,

keď nachádzaš nový smer.

Aj nápadov je habadej…

Prirovnanie

Urazili kameň zo skaly

vietor i dážď, čo ponad ňu lietali.

Visí volne sťaby na vlásku.

Som urazený?

Rozoberá v sieňach ticha

vážnu otázku.

Na kúsok ma odrazili roztopašné, rýchle živly,

emócie, gejzír z kuše, do srdca sa rázne vryli.

Urazili kameň zo skaly.

Silou vôle, s vtipom ducha zostáva s ňou stmelený.

Apropó neurazený!

Náladomer

Dostal Jožko do daru,

teplomer na náladu.

Je strážcom tepla aj duševnej víchrice,

nič sa pred ním neutají,

uškŕňa sa, červeň stúpa mu na líce.

Ak prevezmú emócie opraty,

vláčia ho sem i tam, raz, dva, tri.

Zmätene bliká citlivý barometer,

nepočúva, roztrhá i vlastný sveter.

Dostal Jožko do daru

radu na neposlušnú náladu.

Barometrom si ty sám,

pouvažuj a nepodľahni jej chápadlám!

Otázka

Prišiel som zďaleka, vznešený pane,

poraďte mi v bludisku chcení,

kde sedím sám na dne.

Chcel by som lepší svet,

spokojných a šťastných ľudí

a bezradných nevidieť.

Chcel by som len dobré vnímať,

počuť láskavé slová

a s priateľstvom sa zvítať.

Chcel by som zmeniť

tento svet!

Zázračného lieku asi niet.

Ak poznáš smútok,

vychutnávaš šťavu z radosti,

ak poznáš bezmocnosť,

udržuješ sa v mocnosti.

Ak poznáš tmu,

tešíš sa zo svetla,

ak poznáš nepriazeň,

zamýšľaš sa, prečo ťa stretla.

Chcel by si lepší svet?

Začni od seba

i pokús sa v sebe ho uvidieť.

Vedz, netrvá to až sto liet!

Nálada a dážď

Nálada jej v duši klesá,

dažďom mokria sa horské plesá,

slnko v mrakoch čupí v spánku,

vietor ladí uspávanku.

Aký je dnes krásny deň!

Napovie niekto, prikývne.

Získa opäť odvahu

pozdvihnúť smutnú náladu.

Nevedela, že to vie,

s veršom i vám rozpovie.

Aj keď vonku voda prší,

nejedno srdce láskou srší.

Aj keď svetom víchor veje,

niekoho pieseň krásne zneje.

Aj keď sa teplo schováva,

neznamená, že nie je a z diaľky lúčom nemáva.

Neovplyvním daždivý deň,

len vlastnou pohodou zmáčať sa smiem.

Prianie

Prajeme si všetko DOBRÉ,

myslíme to DOBRE.

Ako vieme, čo je DOBRÉ?

Pocitom a porovnaním,

keď nie je DOBRE.

Ako DOBRE, že nie je iba DOBRÉ.

Nespoznali by sme skutočné DOBRE.

DOBRE?

Do blba

Hľadieť do blba

vedia iba blázni.

Ale neblázni!

Pozerať do prázdna je nemožné,

napĺňaš sa predstavou i myšlienkou všemožne.

Hľadieť doblba je dôležité.

Tvorí sa niečo hlboké a skryté

pred očami iných uzamknuté.

Odvážna

Všetko je v našej hlave -

obrazy šťastia, radosti,

smútku i žiarlivosti.

Keď prežívame život v sebaklame,

klameme sami seba, práve?

Ľudský mozog je dosť veľký,

má funkciu malej obrazovky.

Premieta do vedomia predstavy

o kráse, láske i poznaní.

Keď sa nám v živote nedarí,

čo náš neúspech napraví?

Skúsme sa pozrieť do hlavy.

Akého žánru sa vo vnútri točí film?

Ó, obrazom smútku "nefandím".

Rozhodla sa sama v jeden jasný deň:

nech je filmár v hlave hocikým,

nedovolí, aby hala- bala menil jej sen.

Odhalila v sebe vôľu, trpezlivosť i odvahu,

vlastnou silou premenila v radostnú depresívnu predstavu.

Je to možné?

Nech sme kdekoľvek, kedykoľvek a v čomkoľvek,

keď prší, sneží, či víchor vreští "come back",

keď niekto smúti ba aj plače,

keď sa raduje či veselo skáče,

nech sme na horách, v divadle či v práci,

v aute za volantom či prísediacim,

nech sme kdekoľvek, kedykoľvek a v čomkoľvek,

to ako sa cítime - ovplyvniť vieme sami!

Aj keď je to ťažké, len tak medzi nami.

Na rohu

Hovorí sa, že v meste na rohu predávaju pohodu.

Uháňa tam v chvate Vilo, prekvapene ešte šumí

jeho nedopité pivo.

Kam to bežíš, Vilo, bez teba je tu clivo!

Čože seba nepoznáš? Veď pohodu v srdci máš!

Pokoj, vtip ani lásku nekúpime na rohu,

ani za horami, za dolami, ani za modrými oceánmi.

Je stále v nás a s nami!

Len ju poodhaliť pod navrstvenými starosťami.

Vstávaj

Čaká a ticho prosí

o zázrak, slza sa tvárou nosí.

Dušou lieta smutný drak,

bolí, tlačí, uchmatol mu radosť snáď?

Očakáva, až sa kajá,

kým zachráni ho niečia žiara.

I pošepol mu slová zlaté

z "duchovného srdca" vzaté:

Neočakávaj pomoc od sveta.

Ty si vlastného úsilia odveta.

Nemeň to, čo zmeniť sa nedá,

len rozhodni sa nebáť.

Rozuzli myšlienky a odstrihni beznádeje,

sila je v nás, nech čokoľvek vzduchom zneje.

Očakávanie ťa povedie k sklamaniu,

nádej v lepší život k zamysleniu a uvažovaniu.

Útek

Bežal, cválal tam, kam sa už nedá.

Hľadal, skúmal pokoj i útechu z neba.

Našiel i vo výškach uvidel opäť iba seba.

Kamkoľvek ujdeš, kdekoľvek budeš,

svoju tvár i srdce uzrieš.

Ak už bežať musíš, tak si bež!

Poznanie seba samého v diali nenájdeš.

Je hlboko v tvojom vnútri, vieš?

Cieľ

Má tvoja cesta cieľ?

A vôbec, porozmýšľať by si chcel?

Ak dosiahneš svoj cieľ,

kráčať ďalej by si smel?

Čo ak je cesta nekonečná,

skutočná, bezcieľna a večne večná?

Má tvoj život jasný cieľ?

Čo ak je ním život samotný

a cieľ iba výmysel?

...akosi som zneistel.

Bez mena.

Na Zem som prišiel

malý aj nahý.

Odchádzam v obleku,

ej, či bol drahý!

Privítal som svet s plačom,

odchádzam v tichu,

plakať?

Načo!

Do života som vstúpil

nepočmáraný,

odchádza poznačené telo,

ja zostávam slobodný.

Navždy

Už je ďaleko a predsa tak blízko,

neodišiel, ona to vie isto.

Odišiel iba so zlomeným telom,

v mysli, v duši, hlavne v srdci vytesané,

má jeho meno.

A tak pobež, bež v šíru diaľ!

Ona nezabudne, tajne ťa vníma zovšadiaľ.

Na chvíľu pokrčená

žiaľom zostane jej tvár.

Dialóg

Odišiel?

Áno.

Kam?

Kde lietaš bez krídiel.

Už nie je ?

Je.

Ako je to možné?

Raz ti rozpoviem.

Žil šťastne?

To vie len on.

Aký zmysel to celé malo?

Každá minúta v živote je

rozhodujúca napokon.

Hosť.

Nik nečaká smútok,

drzý je to hosť,

preniká všade, chuligán nezvaný!

Ach, už je ho dosť.

Zahaľuje úsmev,

tvár kropí slzami,

v duši je zrazu prázdno,

odchádzaš už nie po zemi.

Nik nečaká smútok,

žije ticho v nás,

v emocionálnom dave,

premôže vôľu zas a zas.

Za smútkom svieti slnko,

rozpleští lásky lúče,

ak vládne niekde smutno,

otvor srdce jemu do náruče.

Krídla

Čím hlasnejšie znelo ticho

v duši jeho tajomstiev,

tým krásnejším sa mu javil

spevavý, vtáčí spev.

Vzápätí uzrel i vnímal to,

čo pre šum v mysli nevidel.

To nádherné mĺkvo

i nežný trepot ich krídiel.

Nad oblakmi

Stojím a zízam

na machule vodnej pary.

Je to brána do iného sveta?

Azda sa to očiam marí.

V knihách ich volajú

stratosféra, krajšie napísané,

poletujúce mraky.

A či som ja znalec dáky,

čo je ďalej nad oblakmi?

Tajomný priestor medzi planétami,

kam nemožno zájsť raketami?

V náručí vesmíru

tancujú hviezdy, slnká,

naša zem sa môže zrovnať

s maličkosťou makového zrnka.

Čo je teda za mrakmi,

za modravými oblakmi?

Iný svet z neznámych svetov?

Môžem začať takto s vetou?

Všelijaké jestvujú svety,

nevidieť ich a to nie som slepý.

Vzájomne sa prelínajú,

aj keď sú tak rozdielne,

zákonitosť nesú nepoznanú

zo stvoriteľovej dielne.

Ktorý je tým naším,

prvý, tretí a či piaty?

A tam v diaľke vesmírnej

sú divosi či kamaráti?

Ak niekoho zočíš

a poznanie ti zverí,

pouvažuj ticho v srdci,

tu na zemi ti aj tak nik neuverí.

Možno časom sa to zmení.

Zapálim sviečku

Deťom,

čo s láskou vnímajú

človeka, zviera i kvet.

Deťom,

čo matku i otca strádajú

i túžia vrátiť všetko späť.

Deťom,

čo pred zlom utekajú

i nevrátia sa hneď.

Zapálim sviečku.

Mladým,

čo s rozumnými ideálmi

prekvapujú svet.

Dospelým,

čo načúvajú druhým

ba nielen sebe.

Starším, pomalejším,

už nie dôležitým

v spoločenskej abecede.

Zapálim sviečku.

Zvieratám aj nepoznaným tvorom,

v celom univerze, na súši aj pod morom.

Tak a už horí...

S láskou a úctou,

pozvoľne a v tichu - v štýle po svojom.

Pominuteľné

Načo sú nám tituly,

pred rakvou ich zmažú.

Načo sú nám majetky,

príbuzným ich odkážu.

Načo je nám hlava,

vekom sa milo pletie,

načo je nám telo,

v starobe nás mätie.

Načo je nám srdce,

to duchovné v nás?

Aby sme vnímali,

aby sme chápali, že nie sme tu len raz…

Odkaz

Uvidel som

a nevidené pochopil.

Zabudol som

a do spomienok uložil.

Zmúdrel som

a telo odložil.

Hra

Smrť je azda iba hra,

nepoznaná, tajuplná,

ktorá sa len hrá.

S ľudským strachom

žiaľom sa sýti,

rastie, krásnie,

i človek smutným sa cíti.

Je kňažkou

bájami opradených siení,

v ich útrobách sa veľký človek

na slabého mení.

Smrť je azda iba hrou,

ten, kto naletí,

stáva sa jej súčasťou.

Čas

Tak ako nie je jasným

vnútorný svet atómu,

tak ako pravdepodobným

je výskyt elektrónu,

tak ako príčiny ochorení

sú nám neznáme,

tak nepoznáme čas,

ktorý tak často NEMÁME.

(Je možné tvrdiť, že niečo nemám,

ak to nepoznám?)

Šup

"Podarilo sa vám z postele vstať?

Vraj nič ťažšie sa už dnes nemôže stať."

Vtipná je pre mladých veta,

pre starších aj chorých realita.

Buďme s telom spokojní

a v mysli hraví, užívajme dneška životnú stať,

neodplašme strachom i hnevom

anjelov, čo chcú pri nás stáť.

Myšlienka

Dedina je ako polica, kde každý dom je ozdobenou knihou,

keď komínom dovnútra nahliadneš, začítaš sa do príbehov

napisanych neviditeľným perom.

Si, som, sme - hrdinami vlastnej knihy,

tvoríme ju sami alebo niekto iný?

Deň

Je deň.

Viem.

Je farebne i jasne.

Veď je to jasné.

Je jeseň.

Spievam v srdci pieseň.

Jar i leto spí,

zima z dneškov číta sny

i zemička sa ladne vrtí.

Gaštany zrejú, šarkanejú deti.

Je deň.

Viem.

Výnimočný ako každý

i všetkým s vetrom rozpoviem, aby pamätali navždy.

Samostatná

Urobím si deň krajším, povedala,

odhrnula perinu snivú,

do džbánu horúci nápoj rozlievala,

rozvoňal sa život z ospalého splínu.

Nálada vo farbe snežienková,

hieroglyf v pamäti svieti,

nastávajúca chvíľa opäť - znova

cukrom i korením sú, v jej duševnej sieni.

Urobím si deň krajším, zavolala

oblečená v predstavách sviežosti,

s radosťou ako malá,

posilnená víchrom ...a čo ty?

Odkaz

Vo vesmírnej požičovni

rezervoval som si telo,

zaplatil som nie málo,

človekom byť sa mi chcelo.

Nasúkal som oblek tažký

v ružovkastom plátne,

s vnútorným rádom i hierarchiou,

premysleného zdatne.

Prechádzam sa cestou ľudí,

hľadím cez ich oči,

snímam tvary, farby, čiary,

hmlu, čo v emóciách sa točí.

Ocitám sa za hradbami

v skafandri jedného života,

čo väzní i ochraňuje,

môže za to informačná žobrota.

Krásne telo vyrovná sa

naleštenej kapote z Ferari,

keď zostarne a poničí sa,

umiera s ňou bytosť, vraj sa jej už nedarí.

Vizáž, prachy, textílie

tvoria silný mamon,

kým sú mladí, vyhrávajú

a zamyslenie?

Odpočíva v sklade starom.

A tak žijú v nóbl schránkach

do zdanlivého konca,

zabudli na ducha v tele,

vzlykajú u tichého zvonca.

Vyzul som si ľudské telo

i planúc rozmýšľam s vetrom,

ešte nejednu dobu potrvá…

Pokecám si o tom s Petrom!

Nepochopený

Stretli ste sa s nepochopením

a s prekvapenou tvárou,

keď žiarili ste pohodou

a ostatní iba s chmárou?

Stretli ste sa s nepochopením,

keď ste boli bez starostí,

slobodní, radostní so silou

a v neslabosti?

Stretli ste sa s nepochopením,

keď ste stále zdraví,

s rozcvičkou a otužením

po rannom zobudení?

Stretli ste sa s nepochopením,

keď poviete, že za veľa si môžem sám,

že okolnosti nie sú na vine,

ani počasie a ľudia, ktorých poznám?

Stretli ste sa s nepochopením?

Nevidiaci

Tak veľmi som chcel, až som uvidel.

Zistil som, že som nevidel.

Vidiac hory, moria i malebné stráne,

nevnímal som seba, keď hľadel som na ne.

Vidiac púšte, stepi i tajomné oceány,

necítil som vôňu duše

tancujúci v radosti, či stratený v žiali.

Raz som našiel v srdci seba

i pozoroval to, čo očami vidieť sa nedá.

Tvár – tvar

Ktoráže je moja tvár,

tá s detským úsmevom,

radostná a čistá,

či farbami ozdobená,

prísna, dôležitá

sebavedomá a istá?

Ako rozpoznám, ktorá je skutočná

a nie v počmáranej maske násilne vtlačená.

Koľko tvárí v živote máme,

koľko z vlastnej prirodzenosti schovávame?

Počkaj

Každý na niečo čakal, alebo čaká.

Leží aj sedí, v mysli svoj cieľ hmatá.

O čom premýšľa v dlhom čakaní?

Akej farby, vône je čakanie - povedz mi.

Každý na niečo čakal, alebo čaká.

Aj keď telo odpočíva, myseľ i duša maká.

Čakanie môže byť krásne tvorivé,

ale aj s prázdnym pohľadom a pri pive.

Na úrade

Bežím mestom po radu,

do cteného úradu.

Viem, čo opýtať sa chcem,

pohladím vítajúcu obrazovku

a lístok s číslom odnesiem.

Vyhŕknuté slová

narážajú na plexi-sklovú prepážku,

úsmev za ním sa mierne kriví,

cítim blížiacu sa porážku.

Nevieme, čo bude, všetko sa dnes mení..

Domnienky neisto sa rynú

vo vleklom znení.

Ďakujem ctenému úradu,

že dozvedela som sa nič,

rozmýšlať budem vlastnou hlavou

a nie ako kôň, ktorému hrozí bič.

Kolotoč

Zastaviť kolotoč,

aké to neľahké,

krútiť sa v ňom neustále,

prijateľné, vraj normálne.

Neskoré príchody,

krátke víkendy, s kamošmi večer na pivo.

Nieto času zájsť do prírody,

aj keď cítime sa v mestách nemilo.

Povinné stretnutia, aby sme neurazili,

čakanie u lekára, keď sme už poisťovňu zaplatili,

večierky, porady, nákupy a tak dokola.

Točíme sa rýchlo,

málo ujedáme spolu zo stola.

Zastaviť kolotoč je asi nemožné,

pozmeniť sa v ňom možné aj odvážne.

Nedaj sa

Hlavou si bežím a je mi dobre,

depresia o pozornosť žobre,

opačne ju s vetrom posielam.

Vnáram sa do fantázie

snov i ľahkej ilúzie,

kde s lampášom hviezd

sa usmievam.

Túlam sa v hĺbke „duchodna“

a cítim pokoj jarí

s kúskom poznania, lásky,

boľavé ranky hladím.

A či sa mi to marí?

Načo

Načo je krása okolo,

keď vo vlastnom vnútri

vládne ledabolo?

Načo je slnečný deň,

keď v srdci smútkom bdiem?

Načo sú texty

a dobre mienené slová,

keď zúri víchor v duši

a začínam odznova?

Upratať aj vir-var zarovnať

skúsim najprv v sebe.

Možno s nadšením zistím,

že som úžasný, len pridlho driemem.

Bez prekážok

Za volantom v autobuse

rozmýšľa človek s cígom v puse.

O živote, priateľoch a tak.

Chytí koleso kliniec

a otáča kolos naopak.

Nedá sa človek, vyrovnáva statočne.

Tiahne rýchlo do poľa,

kde umazaný láta potrebné.

Po kolená v blate do diaľky hľadí,

žiadna prekážka jazdiť ho neodradí.

Pauza

Ako dobre je nebyť v hlave,

len "zamrznúť" a nemyslieť.

Bez doterných starostí

v každodennej vrave,

len v prítomnosťi žiť

a minulosťou netrpieť.

A tak sa občas ulož

s nohami v horizontále,

nemysli a nezúfaj.

Viem, nie je to možné stále,

ale teraz sa na to daj!

Krb

Opevnený priestor z tehličiek zo šamotu.

Praskajúce drevo aj zablúdený vietor

plašiaci samotu.

Rozdávané teplo v tóne pomaranča blčí,

volajú ho smelo krb ,

skvostný to úkaz majstra Či.

A čo tak rozpáliť ho

vo vlastnom vnútri?

Priamo v strede v ľudskom tele.

Uvidieť svetlo čo neruší,

v zákutiach tela i v podbruší.

Vytvoriť ho nie je ľahké

tak ako v chladnej chatke

či v kozube bez dreva.

Beznádejne to vyznieva?

Rozžhavme ho svojou silou.

Tou, čo bdie v každom z nás.

Bez dreva i vzácnych tehiel - v krbe ľudskej mysle más.

Cesta

V spleti ľudských osudov,

v ríši zvierat a poddruhov,

v zábleskoch informačných myslí,

a v skriptách matematických číslic,

v astronomických mapách,

a v geografických dátach

existujú tajomstvá.

Blízko i ďaleko v útrobách nejedného života.

Ak nazrieš pod veko poloprávd,

ak sa dotkneš dna, ktoré tak nemáš rád,

ak opačne pôjdeš ako známy smer,

snáď nájdeš cestu do seba samého – ver!

Bŕŕŕ

Neverím na náhody.

Raz uzrela som človeka

ponoreného do ľadovej vody.

Dnes už nie je sám.

Otužilcov pribúda bez výnimiek dám.

Čože je to za nápad

čvachtať sa v štvorstupňovej vode?

Asi im nič nechýba a majú sa dobre!

Vždy sa nájde teplo oblečený turista,

čo pokrivené slová zadrísta.

Môžete do nej vhupnúť

rôznym spôsobom.

S predstavou zdravia, sviežosti

alebo s výrazom zúfalca,

ktorému netečie aqua z vodovodov.

Pozor na hlavu! Držte ju nad vodou!

Keď sa do vody ponoríš,

tŕpne ti miestami celé telo.

Spontánne sa zadychčíš,

aj keby sa ti nechcelo.

Výskaš ako v mladosti – kričíš,

tvrdú hrču v duši ničíš.

Bez zastávky v múdrej hlave

vždy sa niečim zaoberáme.

Čo sme varili, robili,

čo ešte máme v pláne.

Premýšľame, spomíname

a padáme od únavy.

Ak ste doposiaľ nevedeli,

ľadový kúpeľ je istý reset hlavy.

Po výskoku z vody

sčervená ti chladné telo.

Potľapkaj ho, dlaňami vyplieskaj.

Rozvlň esenciu života

a v radosti sa vystískaj.

Čistá myseľ, zdravé telo a ty sa cítiš skvelo!

Na dvore

Rozmýšľa blato

na slepačom dvore,

ako sa rýchlo dostane

za blankytné more.

Už ma nebaví

život blata viesť,

túžim sa ako zlato

v spoločnosti niesť!

Požiada o radu váženú sovu

z tajomne bútľavého stromu.

Chceš byť ako zlato?

Nuž, poradím ti ako na to!

Krok po kroku zdokonaľuj seba,

použi vôľu, rozum a čin.

Pozoruj zmenu zvnútra,

nepolihuj, nezabávaj sa hocičím.

Múdre sú tvoje slová, milá sova!

Nechce sa mi dlho čakať,

opýtam sa inde znova.

I požiada šibala-kocúra,

nech "lepší" nápad vyňúra.

Požičaj od gazdu pozlátený šat,

uvidíš, ako ťa kupci budú hnať.

Aj sa stalo.

Stačilo málo

a z blata s kúskami slepačieho trusu

vzniklo "zlato" podľa najnovšieho vkusu.

Skončili sa časy,

kedy sa váľalo na dvore aj v lese.

Tancuje smelo bez prestávky

s platinou aj zirkónom na plese.

Keď tu zrazu:

Spotilo sa i zaliala ho horúčava.

Ojojoj, spustila sa veľká vrava.

Pozrite sa, podvodník akýsi!

Veď je to iba blato s oblekom zlatistým.

Nadarmo vlastníš lesklý plášť,

nepatríš k nám - nie si náš!

Tak ako zašpinené zlato zostane vždy zlatom,

pozlátené blato zostane len blatom.

Čo vy na to?

Bez

V hlbokom zamyslení sníval,

ako byť čistou ľaliou,

ako splynúť v oceány

a nebyť tvrdou pevninou.

Ako sa zbaví a vyzliečie z ega,

však rýchlo a ľahko sa to nedá.

Je to pevný skafander,

či na mieru vsadený priľnavý cylinder.

Protokoly, návyky,

dobro ba aj zlozvyky

krášlia ľudské brnenie.

Rozmlátiť ho?

Je umenie.

Raz rozlúčil sa s egom,

skoro pri tom zgegol.

Hľadá svoju ľaliu, azda podarí sa,

ak staré vzorce pominú.

Dvere

Obdĺžniky z dreva

švihajúce sem i ta.

V okovách prísnych pántov

voľnosť s nimi zametá.

Rozprávajú,

aj keď sú nemé.

Vo víre hnevu trieskajú,

ak bôľ zmierniť chceme.

Hlasne revú,

aj keď nehybne mlčia.

Smiech, vášeň aj plač nesú,

čo im sily stačia.

Sú ako bité vrece,

kde stretáva sa ťah, švih aj tlak.

Dôverne svetu prezrádzajú,

čo sa deje medzi ľuďmi

a tak…

Srdce

Kde máš domov?

V izbe, v lese

a či v chráme?

V dome, v rieke

či v širokom láne?

Kde si sám a v bezpečí,

či v niekoho náručí?

Kde ťa prijímajú,

kde ťa radi majú

a bez pomoci nenechajú?

Domov je ako srdce,

pulzujúce v nás.

Tak kde máš domov?

Pýtam sa zas.

Načo ho hľadať v diaľave,

je v hlbokom našom vnútri - bez okrás.

V hlave

Úžasná vec je hlava,

zasnúbená s krkom

otáča sa, usmieva sa,

uhýba sa stretom.

Oči na nej žiaria,

v pleti nos sa týči,

pery sa nezastavia,

uši čušia v líci.

Úžasná vec je hlava,

pancier nad myšlienkovým tokom,

rozmanitá v útrobách správa

spojeniami letí, cvála krokom.

Vo vnútri niekto uvažuje, cíti, ba aj rozhoduje,

obrazy kreslí, so spomienkami koketuje.

Viete azda, kto to je?

Mudrc alebo strom

Zo semienka,

stebielka i rastliny,

vyrástol silák spanilý.

S farbou slnka zladený,

hlboko v zemi vsadený,

rozdáva z čerstvých plodov,

vo vzduchu i na zemi.

"Prečo toľko dávaš

a sebe nenechávaš?"

odniekiaľ zaznel tichý tón.

"Už si skúsil niečo darovať

a nič pri tom nepociťovať?"

odpovedá strom.

Poznanie mi je doménou

a pocit vlastnou odmenou.

Ak túži niekto ochutnať,

nebudem mu brániť ani hnať.

V slobode dozrievam

i v nej seba spoznávam.

Ver plody môjho srdca

rozdávam.

Vďaka ti, vzácny strom,

za tvoj myšlienkový dar.

Ja zamýšľam sa nad pocitom,

ktorý práve prežívam.

Á, už to mám!

Vzletopád

Padáme,

aj keď na vrchu sme ešte neboli.

Klesáme,

aj keď nám to nie je po vôli.

Kedy sme vlastne hore a kedy dolu?

Kedy sa cítime štastní a kedy máme smolu?

Kto určuje výšku nášho úspechu,

kto zmeria života neplechu?

Naše vzlety aj pády nie sú skutočné.

Sú len hrbolcami na ceste

v živom nekonečne.

Únik

Letia vrany ranným lesom

hľadia na biele polia,

ticho cestou rozvoniava,

v ovčíne zvonce zvonia.

Chrumkajú čižmy ľadom,

myšiarka letí z lovu,

vtáčky ticho štebotajú,

zháňajú zrnko k dobru.

Vyskočím na chvíľu z hlavy,

z besnenia mysle farebnej,

ponorím sa v náruč chladu

do srdca hory malebnej.

Rozjímam u šálky kávy,

unikám z jej tepla,

zima opäť ako vlani

do básne mi svižne vlietla.

O človeku a knihe

Kniha je z papiera,

človek je z kože.

Knihu stvoril človek

a človeka, Bože?

V knihe ozýva sa príbeh,

človek je ním sám,

knihu si môžem prečítať,

človeka, len ak príležitosť dá.

Toľko ľudských príbehov.

Sú ich na zemi stovky, tisíce,

azda viacej ako kníh,

nezmestia sa už do knižnice.

Ak rozruší ma človek,

počúvam slová jeho "knihy",

snáď dozvie sa ucho hladné,

prečo v duši zanechalo ryhy.

Než súdiť započnem,

nazriem do príbehu človeka,

snáď uvidí oko ostrozraké

aj to, čo v ňom roky narieka.

Kniha je z papiera

človek je z kože.

Knihu stvoril človek,

ale človeka príbeh, alebo

Bože?

O básni

Báseň sa rodí z pocitu,

ten z tlkotu srdca.

Srdce ladia z kokpitu

myšlienkami “duchca”.

Je záťažou aj radosťou

sťa farbisté jablko jesene,

obdarí tvorcu zrelosťou,

sýti ducha aj smädné korene.

Báseň nikdy neumiera,

raz už bola stvorená,

či sa pergamenom jasní, či sa o nej spieva,

navždy v spomienke je vtlačená.

Ten, čo ťa perom maľoval, zo siení hlbín doloval,

nevediac, kým vlastne bol, zamyslenie miloval.

Pśśt

Vo vôni domova odpočíva

i s nohami pri krbe do snov líha.

Kiežby náš život plynul ako v rozprávke.

Kde víťazí múdrosť a láska

nad zlom a prázdnotou vo farebnom ošate.

Rozprávky nie sú iba rozprávkami

ale snáď i poslami.

Roznášajúce čistotu srdca,

hĺbku rozumu aj lásku medzi nami.

Ak sme v osobnosti dôležití ba aj výškou veľkí,

nehanbime sa za to, keď chrumkáme zvodne

u farebnej telky.

Myšlienka

Odfotil sa na horách a čaká.

Či dostane lajk od kamošky či kamaráta.

Urobil si krásny záber z exkluzívnej večere,

ak mu to nik nelajkne, pekne ho to nas....

Napísal článok a ešte k tomu v noci.

Nechty nervózne obhrýza, či ohodnotia super alebo keci.

Čo s tým? pýta sa Paľo v jednej z piesní...

Určuje hodnotu okolie, alebo sme ňou my?

Z rána

Ospalé telo z postele ťahám,

zobúdzajú sa nápady,

neodolám bielym krásam,

lenivo švihám do prírody.

S vôňou chleba i čiernej kávy,

šantením mysle rozmarnej

vŕzgajú čižmy za oknami

a ticho v hlave ustarostenej.

Bež, telo lenivé, s myšlienkou, čo ťa vedie,

žiješ s ňou a ona v tebe, ver, do temna ťa nepovedie.

V izbietke

malebnej sedí si v tichu,

myšlienky tancujú,

kým sa nerozplynú.

Vytúžený pokoj tajomného ducha

zafarbil jej dušu, čo ľahko neposlúcha.

Vyzdravela z nerestí,

strapatých nálad a sebaľútosti.

Oknom do duše búrka sa vysmieva:

"Jedným ťahom zmetiem pokoj,

ktorý vraj prospieva!"

Hlas srdca

rozozvučí sa na chvíľu,

k čomu je modlitba,

ak necítim vlastnú silu?

A tak uniká z liečivého ticha.

Do hurikánu okolností, kde aj ticho občas tiká.

Keď raz

Čo máme, keď "odchádzame”?

V posteli telo a v chorobopise

niečo počmárané.

Po čom túžime, keď odchádzame?

Po pravde o zmysle cesty

vo vesmírnej božskej manne.

S kým sme, keď odchádzame?

Tváre blízke aj vzdialené,

viac či menej známe.

Čo máme, keď odchádzame?

Spomienky a myšlienky

hlavou tisnúce sa zdarne.

Treba azda nadanie

pre záujem o života poznanie?

Ľubo

Tak, odišiel si,

v srdci je mi tesno.

Tak, zatancuj si

s tajomným hviezdnym miestom.

Tak, opustil si

na dlhší čas zem.

Že sa to vraj nedá?

V srdciach sa nám škľabíš.

Ja cítim, ja viem.

Edo

Uvažuje cez deň Edo,

kde je vytúžené nebo.

Zahľadí sa smerom hore,

ba aj dolu, kde tečie more.

Nie je istý, či je to správne,

veď predsa Zem je guľatá.

Na jednom z pólov sú iné hviezdy,

obloha je inokedy zimou fľakatá.

Uvažuje večer Edo,

možno je v nás modré nebo.

Nie je hore, ani dole.

Nie je tam, kde vykúka zore.

Dodnes hľadá pravdu Edo,

kde je vysnívané nebo…

Sila slova

Pohoda, ticho ani tabak v cigare,

nie sú tou príčinou, že je na Áre.

Tak ako sa píše v Kabale, že silou oplývajú slová,

zamýšľal sa pod prístrojmi,

o čom premýšľal, kým uchmatli ho rútiace sa kolá.

Môžu naše myšlienky meniť osudovú cestu

a veci točiace sa dookola?

Alebo nám vládne náhoda či temná smola.

V pokoji rozjímal, kým dotiekla infúzia nová.

Možno

Možno si doma,

možno v práci

a možno tam, kde navôkol spieva les.

Možno len tak

neprítomne hľadíš do nebies.

Možno si ozajstný a možno nie.

Skutočný v predstave, túžbe aj sne.

Kde naozaj si a sme?

Tam, kde sa dotýkame zeme,

alebo ďaleko v myšlienkach v záhadnom rozmere?

Prestávka

V polohe ležmo uvažujem,

aký to jav, keď oddychujem.

Odložím telo k priezračnej vode,

rozbehnem ho s vetrom po slobode,

či pod perinou v nehybnosti ponechám?

Ak odpočíva telo, relaxuje aj naša myseľ?

Dáva to vôbec zmysel?

Veď neustále skáče sem, ta i tam,

kde bola pred chvíľou neisto pamätám.

V zážitku včerajšom či vo chvíli minulej,

v minúte terajšej alebo predošlej?

Ona si robí, čo len chce.

Bez hanby si niečo zmyslí,

konáme činy, vravy aj nezmysly.

Ako dozorovať vrtkú myseľ?

Usmernením myšlienok,

aby tiekli prúdom tam,

kam túžim Ja alebo Ty.

Byť

Byť slobodný v myslení.

V tichu a v knihách

zľahka pohodený.

Byť slobodný v myšlienkach.

Nepatriť nikomu, ani učiteľovi.

Byť slobodný v uvažovaní.

Neopakovať slová, nedávať

mamon šéfovi.

Byť slobodný v konaní.

Rozvíjať sa samostatne,

bez pochýb v uvažovaní.

Byť slobodný…

Oáza

V prítmi lesa je moja oáza.

Ale i tam,

kde plameň sviece sa odráža.

Na kopci kníh aj na lúke,

v pustine, doma aj v kaplnke.

V náručí milého aj v kaviarni.

V chalúpke pod horou,

s priateľom túžbou zaliati.

Po tichu vo vode v "jednoici"

s dôverou v seba i nehou v líci.

Všade, kde som, je aj ona - oáza,

zabalená v duši, nikdy sa nestráca.

O jeseni

Je staroba jeseňou,

kde lístie krásnie a jablká zrejú?

Veď človek v čase stratený je,

už nevládze priložiť ruku k dielu.

Je staroba jeseňou,

kde sa tlsté hrozno zberá?

Veď človek často bezmocný je,

už nepamätá, čo bolo ráno, nieto včera.

Staroba nie je jeseňou,

len telá v sile tíchnu,

aj mnohé v hlave zamĺklo,

do spomienok do hmlistého splínu.

Staroba nie je jeseňou

ale známou neznámou.

Stratí sa až na ceste

v diali nekonečnej za bránou.

Inšpirácia

Keď sa z rána rozvidnieva,

mysľou prefrnkne jej rozcvička

v pyžamovej košeli, v lete bez trička.

Krásny to obraz ľudskej vôle,

keď človek pohybom kričí,

skutočnosť je často iná,

pohodlne s telom pod perinou čučí.

Raz si všimla muža bez športového vkusu.

Bežal vtipne ale smelo

v náruč štartujúceho trolejbusu.

Spozoroval šofér staršieho bežca v zrkadle.

Zotrvá chvíľku i postojí

vzápätí vezie ujca v sedadle a pôsobí,

že sa nebál a ani nebojí.

Á, denne cvičiť a bežať k "troláku"!

Rehoce sa v jej hlave myšlienka,

za úsvitu alebo sekundu predtým,

kým k výjazdu zacinká.

Aj dnes ešte cvičí

a inšpiroval ju neznámy starček.

Veď uznajte, rýchlo "makať" vo vyššom veku

je pre vytrvalcov zaslúžený darček.

O nás

Dni bežia a mesiace sa vezú,

opakujúce sa hodiny

v živote človeka, stromu aj kvetu.

Rastieme, silnieme do veľkosti aj krásy,

starneme, chradneme a v telách zhasína

prameň jarný.

Kolobeh života, nič zvláštne na tejto zemi,

v rovnakom čase sme a na jednej lodi.

Nie sme viac ani menej, sme si azda rovní,

v poznaní rozliční a v srdciach vzdialení.

Tak veľmi.

Rôzni

Rôznia sa svety v ľudskom dave.

Kráčajúc mestom vnímam práve

obrazy šťastia aj radosti,

smútku, hnevu i skleslosti.

Naša hlava je dosť veľká,

tvrdá, hladká ako obrazovka.

Premietame v nej predstavy

o živote, vzťahoch a poznaní.

Akej vône sú tie vaše,

čo s myšlienkami blúdia,

od čoho závisia, alebo sú stále?

Radostných smutní nudia.

Akého žánru je váš vnútorný svet?

Kto tvorí nálady a vracia zo dna späť?

Kúsok od nás

Kúsok od nás sa mlátia ľudia.

Lietajú stoličky, zo snov nás budia.

Revúce hrdlá a chvejúce sa hlasy.

Emócie lietajú, alarm sa opäť hlási.

Kúsok od nás prší voda,

a niekde sa trasie zem,

padajú stromy, dolina je holá,

ničíme sa, ničíme ťa.

Viem.

Kúsok od nás plačú deti,

hlad a bieda spaľuje ich svet.

Rozmýšľame vôbec nad tým?

Už nieto slov ani dlhých viet.

Kúsok od nás…

Rýchlo

Vraj žije rýchlo.

Asi tak ako keď sa mu kýchlo.

Kedy sa v živote spomalí?

Keď nohy bolia a cíti sa chorľavým?

Vraj tak žije skoro každý,

v behu, v letku ba aj v daždi.

Čudná to éra bežného človeka -

v žhavej rýchlosti prítomnosť zametá.

Chvíľou je tu alebo už tam,

v sekundách svoj výkon počíta.

Naháňa nás práca, škola, šéf.

A kde ste vy?

Pýtam sa pomaly v tichu dnes.

…Kedy ste povedali otcovi aj mamke, že ich máte radi?

Kedy ste pošepkali deťom, že sú výnimoční kamaráti?

Kedy ste žienke naposledy doniesli kvety?

Tak to vykonajte, veď nikto z nás nie je svätý.

Vyslovte a posuňte myšlienkový čin:

Kým nás vníma, kým je s nami

lebo v minúte poslednej darmo zvažovať výhry, rany…

Kľúč

Životom kráčala ako každá iná,

rástla, kvitla, poslušne ako divá.

Až zablúdila v spleti mladých nezdarov,

omamných túžob, lások, svetských pokladov.

Raz stretol ju človek, svieži ako lúč,

vložil jej tajne do mysle záhadný to kľúč.

Nebol on zo zlata, striebra, či hliny,

neviditeľne sa ligotal, čitateľ milý.

Otvoril oči nesmelej dievčine,

povzbudil vieru v seba zaspatej nečinne.

Rozuzlil tajomstvá v jej srdci ukryté,

ukázal kým bola a kým teraz je.

Životom si kráča, ako každá iná,

odolnejšia - sem tam vtipná.

Spoznala ten pravý poznania kľúč

od bytosti, čo vraví: samostatnou buď!

Vďaka

Nikto nám um nedaruje,

ani nás nič nenaučí,

len v snahe - klame motivuje,

sila krehká dušou zurčí.

Hľadáš majstra a či boha,

keď v tebe vládne zhon?

Ako vieš, že ním nie si a nie on?

Múza

Chvíle poézie už odzneli.

V kalendári, či médiách snáď,

v duši pisateľa, básnika,

o múzu netreba sa báť.

Drieme v našich srdciach,

rastie a kvitne s nami,

lež únava, stres, robota,

utlmia talent jarí.

Géniami sme azda všetci

v ľudskom sebavneme,

snáď spomenúť si na vek mladý

a objaviť to, čo ešte nevieme.

Otázka

Vraj stretnutia nie sú náhodné.

Ale kto o tom rozhodne?

Odchody aj rozlúčky sú nečakané.

Kto nás sprevádza,

keď cítime sa skvelo a či na dne?

Je to bytosť, viera, cit?

Mám sa do diali zahĺbiť?

Rozmýšľam perom, čo sa deje,

keď sme šťastní, aj keď bez nádeje.

Vie naozaj človek, čo je za hviezdami?

Je odpoveďou odpoveď

v dávnych knihách maľovaných?

Kam

Životom kráčaš,

stúpaš, bežíš.

Životom sa nesieš,

plynieš,

aj keď v spánku ležíš.

Životom dospievaš,

starneš, usmievaš sa

plačeš,

len tak si v ňom snežíš.

Ten dnešný je len tvoj.

Zamysli sa, postoj.

Cíť v duši pokoj.

Hej!

Kam už zas bežíš?

Table of Contents

Verše chlpaté 1

O knihe 2

Obsah 3

Možno 4

Otázka 5

Názor 6

Dokonalý 7

Život vás baví? 8

S vlnou 9

Postreh 10

V… 11

Teraz 12

Tak málo 13

Wau 14

V tichu 15

O lavičke 16

Kroky 17

Tichá 18

Zajtra 19

Zamračené 20

Len tak 21

KÁŤA 22

Ó, šaty.. 23

NORMÁLNE 24

Svitá 25

Režisér 26

Ostrie 27

Práca 28

Túžba 29

S vetrom 30

So sebou 31

Ťuk 32

Šum 33

Tvar - tvár 34

Otázka. 35

Hej rup 36

Kolobeh 37

O šťastí 38

"Kouč" 39

21.12. 2012 40

Jedna 41

Róbert 42

Cez okno 43

Priateľ 44

Som 45

Nič 46

Habadej 47

Prirovnanie 48

Náladomer 49

Otázka 50