Vyzlečená z kože

Milica Mikulová

O knihe

Pred kým sa nehanbíte vyzliecť si košeľu? A pred kým zhodíte ešte viac? Ak poznáte ten pocit, stáť úplne nahí, no vôbec nie prázdni, s nasledujúcou zbierkou básní by ste si mohli rozumieť.

Texty s voľnou stavbou a jednoduchým, úderným jazykom vám predstavia svet, v ktorom je „všetko ako má byť“. Modrina v ňom nepotrebuje make-up, túžby už nechcú ospravedlnenie a láska sa tiež zaobíde bez vyznaní. Aj keď, komu z nás občas nenapadne spýtať sa: Ľúbiš ma? Naozaj zostaneš? Najťažšie na prirodzenosti je možno poznanie odpovedí.

Veľmi pocitové básne sa však nedívajú do očí len vnútornému, ale aj vonkajšiemu. Zatiaľ čo jeden človek sa pred realitou niekedy zdráha v objatí,  on sám chce pre svet rázne zobudenie z pokrivených rozprávok. Možno by sa potom dýchalo ľahšie obom.

Niektorí dlho váhajú, či ísť s kožou na trh. Milica Mikulová túto dilemu elegantne obišla - prišla rovno bez nej. Dajte si pozor, aby sa nedostala aj pod tú vašu.

Obsah

Vyzlečená z kože 1

Možno 3

Čriepok 4

Ilúzia 5

Neveriť 6

Na doraz 7

Koniec 8

Pierko 9

Beznádejne 10

Zrnko 11

Nepriznaná 12

Navždy 13

Prvý raz 14

Ako "nátierkový" chleba 15

Pod rebrá 17

Znamenie 19

Osprostená 20

Doživotne 21

Bolíš ma 22

Realita 23

Niekde 24

Mráz 25

Hra 26

Pád 27

Vyzlečená z kože 28

Nevera 29

Pre pána s rumom 30

Dotýkať sa 31

Prebudiť sa 32

Autor

Vydavateľ

Licencia

Vydanie

GKBN

Milica Mikulová

Greenie knižnica

CC-BY-NC-ND

Prvé (2014)

010001

Možno

Možno raz uvidím tvoju tvár

…budem počuť tvoj hlas

Možno raz nebudeš viac sám

...budeme hovoriť o „nás“

Keď zavriem oči, stále čakám

...do izby vkročíš pohladíš mi líce

dúfam v úsmev

čo na tvár skočí,

...padnú mihalnice

chytíme ich medzi prsty

...želať si budeme

ja teba, ty mňa

...v láske splynieme...

Čriepok

Dotýka sa ma

ani keby mráz prešiel atómami môjho srdca

hľadím na nepoškvrnený sneh za oknom

ale každú vločku si nájde svoj pes

(biele nezostane ani svedomie)

a ja mám zrazu byť ten vodca

čo prejde pustatinou všetkých pozemských miest

hľadajúc nelogický pocit

ktorý som vyčítala z tvojich viet

čo si nikdy nevyslovil.

No zaťažko je pánovi opustiť svoju pevnosť

a ja viac nevládzem sama vstať a ísť

i keď viem, že ty si ten maličký čriepok

čo mal ešte do môjho života prísť

(pre úplnosť)

každý tvoj neviditeľný úsmev

všetky bozky vo vetre

vzbudzujú vo mne nádej

že /zrejme/ to skutočnosť je

Stále nerozumiem, ako sa to mohlo stať

pri všetkých bezpečnostných opatreniach

keď povedal si „mám ťa rád“

a tým zovrel srdce moje vo svojich dlaniach

Ilúzia

Ilúzia včerajšieho rána

ma prinúti zajtra dýchať vzduch

bola to pre mňa veľká rana

keď uzatvoril si bludný kruh

/či trojuholník/

to nám však nepovedal nik

koľko kvapiek spadne z toho oblaku

na pomník

nášho životného zázraku

ako utopia sa ilúzie

zhorí nádej

...

tak ser na všetko a ešte nalej...

Neveriť

Snažím sa neveriť tvojim slovám

/že/ viac ti na mne nezáleží

svoje city ťažko schovám

čas zrazu prekliate pomaly beží

uzamknutá v sebe čakám

až prestaneš dýchať horký vzduch

a začneš ma ľúbiť tak

ako môže milovať len ľudský duch

bez hmotných abstraktností

bez krásy tela

bez rozprávkovej cnosti

tak milujem ja teba

Na doraz

Stále sa ti zdal

Svet ďaleký, plný krás

Všetkého (i mňa) si sa vzdal

A išiel na doraz

Za západom slnka

Našiel si

Čo netuší ani srnka

Zmizol si

Teraz klopeš na dvere

Ale kľúča už niet

Rozdelili sme si postele

Povedali toľko viet

A viac ťa už necítim

V duši mám plno iných snov

Veci sa zmenili medzitým

Ja som s ním a ty

...si s ňou

Koniec

A skončil sa deň,

Keď chcela som len

Aby si ma miloval

Z môjho sna zas

Nevidiac nás

Ostala biela inovať

A snívať už viac?

Nehladiac na mesiac

Nemám chuť bojovať...

Pierko

Ako Biele pierko

snáď z krídel anjela

lietam si povetrím.

Bez vytýčenej trasy, len tak...

miest na pristátie je však veľa

Nikomu neverím.

Plápolá oheň vo vnútri tela

žeravá láva srdce spaľuje

dávno mám všetko čo som kedy chcela.

Prečo mi teda tak strašne smutno je?

Západ slnka viac nič neznačí

len že som tu (bola).

A možno to všetko úplne stačí

ten pocit neúplnosti, keď všetkého je priveľa

neviditeľná ruka ma už k útesu tlačí...

ostáva len skočiť do rúk svojho anjela

Beznádejne

Chýbajú mi

večery s tebou

keď túžila som

opíjať sa nehou

a ty si bol ako oceľ.

Neukovala som z teba žiaden zvon

čo ukončil by

túto rozprávku

len si tu proste bol

a mal všetko na háku.

Ja v pretvárke slov

som sa smiala

túžby horeli tmou...

Vtedy,

prvý raz som sa bála.

No už som bola prirastená k tebe.

Bez nádeje, beznádejne...

Zrnko

V presýpacích hodinách

S rachotom padá posledné zrnko piesku

Uvedomujem si svoju prehru

Ležím ti znova pri nohách

No posledný krát

Odbíja umieráčik tých nocí

čo boli sme „svoji“

Nemám viac silu k tebe vykročiť

je po krvavom boji

Srdcia rozdriapané.

Kľačíš

a plačeš

Pre to čo sme nemali

Hrali sa na priateľstvo

Ako deti hnevali

Zakázaná láska sa nekonala.

Dusili sme ju

Zámerne, zákerne

pretože sa nepatrí

Kradnúť inému ženu

A pobehlica tá, čo siahne na inej muža

Tak,

sme iba ja a ty

(nikdy my)

I keď tlie v nás túžba...

Nepriznaná

Nepriznaná láska v srdci škrtí červené krvinky

jednu za druhou ich chytá...pod krk

je ťažké dýchať ten istý vzduch

ako dýchaš ty

v žalúdku preciťujem všetky novinky

čo dostali sa mi do uší

trošku to vlastne aj tuším

ako žiješ dnes

...bez lží

čo hovoril si každý deň

s láskou

ktorú si ty cítil len

k nej?

vraj to tak všetko malo byť

môžete ma už však bozať v riť

keď viem až teraz

čo cítila som včera

Navždy

V tieni jabloní spáva sladkosť našich chvíľ

keď si bol môj, ja Tvojou s prívlastkom navždy

Tancovali sme v kruhu víl

v čase nenávratnom

(nie však stratenom)

To nemá šťastie zažiť každý

dýchať ústami cudzími

kyslík však patril dvom

Opájať sa citmi silnými

život stal sa hrou

ktorú hrávali sme spolu

Ako jedno telo, jedno srdce, duch

Miloval si ma vrelo

teraz cítim v duši puch...

Prvý raz

Možno sa mi chce plakať

Nad všetkým čo sme stratili

Alebo od radosti skákať?

napokon, sme to prežili

(bez ujmy?)

A zrazu

milujem už len spomienky na teba

Na Nás

Bolo to dávno, no som rada

Že dala som ti seba

Vtedy prvý raz

A ja

vlastnila som na sekundu práve,

Teba...

Ako "nátierkový" chleba

Znovu som prišla...

Bez krvilačných výčitiek

Opíjať sa s vervou

Dravej šelmy

tebou

Zo všetkých tvojich viet

mám vlhko

(nie len v oku)

Ver mi

bola som možno len kvet

Ale teraz...

Ber povraz

A zviaž ma!

Silno

k tvojim nohám

Som tvoja

Rada sa poddám,

pohrám

Toto telo

dávam ti ho

na posteľný oltár

Vychutnaj si rozkoš, ranné zore

Okús všetko,

mňa i seba...

Nehovor „milujem ťa“

to viac netreba

Pretože už patríme jeden druhému

Ako "nátierkový" chleba

Pod rebrá

Dostala som sa ti pod viečka.

Do lebečnej kosti.

Zjavne ťa to zlostí.

Pajedíš sa ako dieťa.

Vraj som dotieravá,

nedodržujem odstup od tvojho tela

Dela.

Pána s veľkým P

/V nohaviciach/

Vieš, že som ťa chcela.

Celého.

Dostala som sa ti pod rebrá.

Do ľavej srdcovej komory.

Zjavne ťa to hnevá.

Neustále hovoríš,

že nie som tá pravá.

Priveľmi hravá.

Dievčatko s malým d

smelá,

mladá na lásku.

STOP!

Už chcem len odpoveď

...na otázku

Ľúbiš ma??

A znova ticho.

Mŕtvo.

Čosi v duši kruto pichlo.

Kto sa pýta ten sa dozvie.

Hrozné...

Pravda bolí.

Viac už,

nie sme svoji.

Nečakaj ma na známom mieste.

Bude pusté.

Ako moje srdce.

Keď mi z neho nadobro vyschneš.

Znamenie

Žijem ja tu

a ty

tam

S rumencom v tvárí

sa tvárim, že

nič sa nedeje

Ale

Deje sa!

Nebesá

i zem sa stavajú

proti mne, tebe, nám

Peklom strašia

V tme

však nečujem Ich žalospev

Len cítim toľko preklínaný

odsudzovaný večný a prirodzený

hnev

Žijem ja tu

a ty

tam

Na oblohe žiadne chmáry

no v duši

žiaľ

Príšerne páli

ryje znamenie mi

hlboko do dlaní

Osprostená

Pači sa ti, keď trpím?

Keď v kŕči prosím?

O tvoje bozky!

V Úzkosti

Z tvojej letargie

Plačem

Srdce predtým živé

Hnije

„Osprostela si láskou“

V tej jednej prekliatej vete

Ktorá štípe v očiach

Škrípe medzi zubami

Si pošliapal všetko

Čo bolo medzi nami

Sama

Zahĺbená do teba

Hľadím

Do neba

Pekla

Za nami

Už netrúfam si hádať

Čo nás ešte čaká

Za poslednými,

ôsmimi dverami

Doživotne

chcem sa ťa dotýkať

túžim ťa cítiť

práve v tejto chvíli

až na večnosť

nekonečnosť

dýchať

cez tvoje pľúca

kyslík

túžba horúca

viac nemysli

len buď

so mnou

vo mne

zakotvený

doživotne

Bolíš ma

Bolíš ma!

Besne!

Skuvíňam

ako ranená srnka

Ako kvetina

bez slnka

Zdevastoval si ma!

Moju Dušu

Tie naše malicherné nezhody

Mučia

Hryzú

Vrčia

Mi do uší

.

Plačem

Srdce stále...

...búši

Hlučne

Krvilačne

Pýta si svoje

Tvoju lásku

Ranné zore

V objatí...

Ja a Ty

Realita

Nastal čas večere

Horúca.

Čaká.

Na stole.

Ale,

realita JE!

Taká...

bez Teba.

Osamotená sviečka

páli posledné molekuly

kyslíka.

Kvapky

zmrznutého neba

búchajú

na okenný rám

Nik z nás nevzlyká

A predsa

sme každý...

Sám.

V sebe.

Uzákonené pravidlá hry

Nedovolia,

mne,

ani Tebe

zaželať krásne sny

v spoločnom objatí

Niekde

Niekde

medzi peklom a zemou

medzi mnou a tebou

je rozdiel mám rád a milujem ťa

medzi hriechom a slasťou

medzi ranou a náplasťou

a pri tom tak podobná veta

medzi zimou a letom

medzi pádom a doletom

-a predsa medzi týmto svetom-

no nie však rovnaká...

A ja už zrazu nie som tou,

čo som bola včera.

Mráz

Neurčito sa mi lesknú oči.

Vonku je mráz

Taký ako v duši

Čo ostalo z nás?!

Možno trošku tuším...

Možno to aj viem

Viac sa mi nechce snívať ten sen

...O šťastnom svete plnom sedmokrások

O živote naplnených prvých lások

O splynutí dokonalých tiel

Viac nechcem dúfať v nápravu

Lepiť rozbité zrkadlo

Byť Pejkom v konskom záprahu

Milovať ťa bezhlavo

Dobiehať roky v popol rozpadnuté

Štopkať staré ponožky

Usmievať sa keď je srdce zamĺknuté

Premýšľať,

či si to mal byť TY

Hra

Skamenený výkrik ostal hlúpo stáť

Slová požul na drobné piliny

Nedalo sa na to viac pozerať

Ako sníva, že on je ten jediný

Kto vie šepkať i kričať správne slová

No hlasivky nezmenia dejiny

A ona...víla snová

Hovorila len samé kraviny

O pozemskom raji

Nebeskej láske

O hlave na vankúši

Až slnko zhasne

O veciach, čo sa nestávajú na ulici

… nechápala

Že o nich píšu iba idealistickí básnici

Tak otočil kľúčom vo vzdušnom zámku

Nechal ju kľačať pod oknom

Mal ju úplne na háku

… bola iba brakovou hrou

Pád

V polke skoku spomalili

Hľadali...

fiktívnu realitu

keď sa spolu milovali

nie vždy boli práve tu

Roky zlievajú všetky ich slová

do nesúvislého výkriku strachu

/Šepkané je klamané/

a ona

vždy odhodlaná

ľahnúť s ním do voňavého machu

No skok sa zmenil na pád

Bolia kosti zlámané

nepovedal „mám ťa rád“

srdce stalo sa kamenné

Vyzlečená z kože

Kyslík ma dusí

práve keď sa mi nechce vzdychať

asi sa musí

za všetko dobré pykať

čakám až príde kus tvojho ja

chce sa mi míňať energiu na výhovorky hlúpe

kedysi patril mi aj bez urputného boja

ale teraz už...

nepotrebujem cítiť dotyky aj tak boli skúpe

fajn, kecám blbosti

chcem dotyky, bozky, sex

… a iné márnivosti,

čo dláždia cestu do pekla

stále som plná výčitiek a zlosti,

že nechal si

...ma samú

aby som sa vyzliekla

(z kože)

Nevera

zašité ústa mlčia

v prihlúplom úškrne

naše srdcia láskou blčia

no nik to nepovie...

zo strachu pred tým druhým

a možno pred svedomím vlastným

vieš, nie som z tých krásnych bohýň

viem, ty nie si princom jasným

každú noc obcujú naše duše

100 rôznych polôh z Kámasútry

stovky kilometrov sa ľahko prekluše

(prstami po klávesnici)

tak už mi slzu utri

niekedy ma túžba po tebe mrazí

no ignorujem čo sa deje

lebo život sa tak rýchlo kazí

keď prichytím sa pri nevere

Pre pána s rumom

(TVOJE)

bozky na „kopečky“

silnejšie sú než je rum

po nich sedím dlho mlčky

zastretý mám (TEBOU) um

večernú rozkoš na drobné rozmením

cez deň ich hodím do fontán

že si tu (so mnou) si cením

tajuplný, „neznámy“ pán

kašlem na pravidlá o mlčaní pier

možno len cítiť kúsok teba

túžim byť naivná, neveriť v deň

len vychutnávať vôňu tvojho tela

vziať, čo mi nepatrí

tváriť sa nevinne

počítať bozky...raz, dva, tri...

vieš,

obaja sme na vine

Dotýkať sa

Neverila som v lásku

A ty si ma naučil čosi viac

Za tmavých nosí nedívať na mesiac

Lež do živ(eln)ej tmy

A teraz city visia na vlásku

Dávno to nie sme my

Tvoju tvár mám

vmaľovanú v mysli priesvitnými farbami

telo sa trasie

si v diaľke sám

a ja by som chcela dotýkať sa ťa (nie len) rukami

vysloviť, ako rada ťa mám

Prebudiť sa

Už nerátam každú chvíľu bez teba

Keď zabuchne sa okno

Zrazu mi ťa viac netreba

Pretrhlo sa súkno

Čo spájalo pľúca naše

Už stačí vykašľať všetok hlien

Vyhrabať sa z tejto kaše

Prebudiť sa v nový deň

Table of Contents

Vyzlečená z kože 1

Možno 3

Čriepok 4

Ilúzia 5

Neveriť 6

Na doraz 7

Koniec 8

Pierko 9

Beznádejne 10

Zrnko 11

Nepriznaná 12

Navždy 13

Prvý raz 14

Ako "nátierkový" chleba 15

Pod rebrá 17

Znamenie 19

Osprostená 20

Doživotne 21

Bolíš ma 22

Realita 23

Niekde 24

Mráz 25

Hra 26

Pád 27

Vyzlečená z kože 28

Nevera 29

Pre pána s rumom 30

Dotýkať sa 31

Prebudiť sa 32